CAELUM THORNE

CHRONOCONDRIUM

ISTENEK KORA

Könyv Guru

Budapest, 2026

Az istenek roppant hatalmukkal képesek megannyi csodás dolgot létrehozni. Mégis… elég egyetlen hiba. Az ember teremtése a kezdet volt, vagy már csak következmény. Egy faj, amelynek megalkotása elrendeltetett, végül a vesztüket okozza? Hol van a legfelsőbb entitás, az isteneket is életre hívó Végtelen? Talán ő maga is tehetetlen velük szemben.

A fordulatos, mágiában gazdag fantasy regényben új világrend születik. Ahol testvérek vére áztatja a tájat, váratlanul felbukkanó lények borítják fel sorra a terveket. Vajon az egyszerű ember győzedelmeskedhet a teremtői felett?

TARTALOMJEGYZÉK

I. Korlátolt Végtelen

II. Elárult gyermekek

III. A teremtés koronái

IV. Gyermeteg játék

V. Az eltévelyedett fivér

VI. Következmények

VII. A pusztításra szánt faj

VIII. Testvérgyilkos

IX. Az ember felemelkedése

X. A Vég kezdete

XI. Az utolsó istenek

XII. A teremtők bukása

XIII. Korlátolt Vég

XIV. A véreskü

XV. Istenek kora

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szeretném ebben a néhány gondolatban kifejezni tengernyi hálámat a feleségemnek. Annak a különleges hölgynek, aki mindvégig biztatott, hogy folytassam e mű írását. Arra buzdított, hogy vágjak bele a kiadás folyamatába. Köszönöm Neked, hogy támogatsz, hiszel bennem és az első rajongója vagy a történetnek!

I. KORLÁTOLT VÉGTELEN

A kezdet szingularitása. A nulladik pillanat. A váratlan, legelső mozdulat előtti tétlen, pattanásig feszült merevség. Az első lépések mindig a legnehezebbek, hiszen ki kell lépni a megszokottból. A testnek erőt kell kifejtenie, hogy a nyugalmi állapotot megváltoztassa. Erőt, amelyhez energia kell. Egy mozdulat, amely az első lesz, de hová is vezethet? Egy kezdeti mozdulatnak is kell egy végső pont, és ennek a végső pontnak egy cél. Irányt kell találni, hogy megtehessük az első, sokszor fájdalmas és nehéz, mégis céltalannak vagy értelmetlennek tűnő lépést. A mozdulat teljes célja végül a végbe való eljutás lesz, mely egyénenként változik. A mozdulat és végcélja válik a létezés minden gondolatává.

De hogyan is beszélhetnénk arról, hogy egyénenként eltér az a bizonyos cél, ha csak egyetlen létezik? Az egyetlen egyén, a végtelen, mindennek a birtokosa és mindennek a teremtője. Egy személytelen, anyagtalan öntudat. A végtelen és a nulla egyetlen pontban összesűrítve, mígnem a célt meghatározó pont létre nem jön.

Kezdetben, az abszolút nulladik pontban nem létezett semmi. Sem kiindulásra késztető erő, sem az azt kényszerítő végcél, sem egyének. Egyedül Ayashun, a korlátlan öntudat és energia. A végtelenbe nyúló sötétség középpontját megjelölő egyetlen fényes pont, maga az Ős Isten. Minden az övé lehetne, ha létezne bármi is körülötte. Hatalmában állna valósággá tenni gondolatait, majd fejleszthető elképzeléssé, aztán kósza emlékké változtatni azt, ha már megunta. Létezésével, végtelen mindenségének gyújtópontjával magában foglalta a mindent bíró hatalmat, anyagot és energiát, tudást és érzelmet.

Gyötrelmes volt számára úgy létezni is, hogy bármit megtehetett volna, mégis mindenről tudta, hogy mi lesz a vége, hová vezet a kiinduló lépése. Mire használja el az erőt, hogy megmozduljon a lét, ezért így már tovább nem is érdekelte az adott gondolata. Saját, egyedi véget akart kitalálni, magának és a világnak.

A teljhatalom, céltalanság és végtelen tudás őrült káosza volt az, ami mélyen befészkelte magát Ayashun tudatába még eonokkal korábban. Ez az időtávlat is lehetett akár még csak tegnap, akár egymilliárd éve, avagy majd csak holnap. Bármire is gondolt az Ősatya, események millióit látta a saját lelki szeme előtt végigfutni. Mindezen élmény, feleslegesen elfecsérelt erő és mértéktelen idő csak tovább fokozta az amúgy is vadul kavargó, végtelen káoszt benne.

Végtelen és üres létezése közben eljött egy váratlan fordulat, egy véletlen pillanat. Nem is lehetett időponthoz kötni ezt, hiszen nem is volt mihez viszonyítani még magát az időt sem. Egy új, különleges gondolat ütött szöget a fejében. Játékos volt, reménnyel teli, és a legfontosabb: nem látott benne véget, amely eloszlatná milliszekundumban mért izgalmát. Az egyensúly gondolata. Ha van ő, lennie kellene még valaki másnak is. Ez a gondolat olyan melegséggel és leírhatatlan izgalommal töltötte el, mint amilyet végtelen létezése során még soha nem tapasztalt meg. Egy társ. Legyen az akármilyen is. Történjen végre valami, aminek nem ismeri előre a következményeit!

Ebben a pillanatban meg is történt mindaz, amire még ő sem számított. Izgalmának csúcspontján végül Ayashun alakot öltött. Testet készített magának saját hatalmából, gondolatai nyomán. Nem pontosan erre készült, de boldogságot érzett immáron a mellkasában, a bőre alatt.

Világos, de élénk színű bőre elevenen ragyogott a végtelen sötétségben, majd meztelen testét egy fehér anyagú ruha ölelte körül a semmiből, nyakától egészen a bokájáig. Vállig érő, fehér haja rohamos sebességgel nőtt ki koponyája bőréből, majd megjelent egy vörös szalag, hogy összefogja szorosan a tarkóján. Szemei az általa választott, rubinvörös színben ragyogtak, kitűnve ezzel az egész hófehér, tisztaságot sugalló megjelenéséből. Egy erős, széles vállú és mellkasú, kidolgozott férfitestet alkotott magának, és teljesen fehér színben élt az alakja. Arcvonásai, fizikumával ellentétben, festőien határozottak és vékonyak voltak. Orra finoman lefelé görbült, szigorúságot sejtetve, míg állcsontja élesen elválasztotta arcát és nyakát. Ádámcsutkája hegyesen meredt előre, majd válla vonalától már az izmok duzzadása volt jellemző a testére.

Az egyensúly gondolata viszont továbbra is ott lüktetett még benne, de immáron mélyen az agyában érezte azt. Folyamatosan, teste alkotása közben is a páros egyensúlyi elvet forgatta magában, mígnem végül tudatának megkönnyebbülést adva, akaratlanul és váratlanul kiszakadt belőle egy másik egyén.

Alakját tekintve inkább csak egy anyagtalan, gomolygó energiamassza formáját öltötte még, akárcsak maga Ayashun a kezdet pillanatában. Vele ellentétben, ez az entitás egy fekete, örvénylő, végtelen hatalmú lény volt, amely még nem ért el Ayashun szintjére. Nem ment át azon a végtelenségig tartó belső vívódáson, elmélyülő gondolatokon, hogy végül testet öltsön magának, de már az idegen létforma is tudta azt, amit a párja. Ők voltak ketten együtt az egyensúlyt alkotó, egyenlő felek. Az Ős Isten fejében korábban kavargó végtelen káosz, azáltal, hogy létrejött a párja, az egyensúly jóvoltából létező entitás, enyhülni kezdett, de még nem múlt el teljesen. Még visszhangzottak a gondolatok a cél kereséséről, az okok és okozatok keltette összefüggésekről, és azok gátló hatásai is tovább éltek tudatában.

Végre tett valamit, aminek nem volt végeredménye, de nem befolyásolta vele a végtelenségig tartó cél keresését. Ez idáig először érezte a boldogság és elégedettség érzését. Ezzel egyidejűleg úgy vélte, ennek a pillanatnak kellene lennie annak a pontnak, ahonnan végre elindulhat valami. Az a most, ahonnan elkezdenek történni majd az események. A nulladik pillanat – gondolta magában.

Ezzel egyidejűleg felemelte kezét, amelyben megjelent egy apró homokóra. A kicsiny tárgy egyre csak nőtt, mígnem szép és látványos méretet öltött. A tetejéből aláhulló, aranyszínű homokszemek az üvegcse alján egy fénylő halomban gyűltek össze. Ayashun megteremtette az időt. Elindította azt, egyetlen elszánt gondolatával. Ahogy nézte a felső gömbből aláhulló szemcséket, látta, hogy ez még így véges marad. El fog fogyni az időt jelentő homok a felső gömbből. Mutatóujjával egy apró lyukat fúrt a homokóra aljába, majd ezután a tetejébe is, ezzel utat engedve a már lehullott pornak a felszabadulásra. Az Ős hosszasan lehunyta a szemét, majd azután az alulról kifolyó időszemcsék emelkedni kezdtek. Hullámozva és a homokóra körül örvénylettek, majd visszakanyarodtak a ragyogó üveg felső felébe az apró lyukon, amelyet előtte fúrt bele. Az idő ettől a pillanattól fogva végtelenné vált.

Ayashun büszkén nézte az előtte lebegő, aranyszínben pompázó, különleges homokórát. Egyszerre csodálta és imádta mindazt, amit teremtett, hogy meg tudta őrizni benne önmagát, a végtelenséget. Az idő maga korlátlanul és – kezdő- és végpontok hiányában – kaotikusan áramlott, mint teremtője, cél nélkül.

Ayashun háta mögött a gomolygó anyag, ahogy az idő végtelenül hömpölygött immáron, zúgni kezdett. Vörös fények vibráltak a sötét anyag mélyéből, ahogy egyre vadabbul örvénylett egyetlenegy belső pont körül. Kísérteties fénye elárasztotta a végtelen és sötét ürességet, zúgása a semmibe enyészett, mégis fájdalmasan hangos volt. Kisvártatva, mégis hosszas formálódás után az egyensúlyi fele is alakot öltött.

Hasonlóan magas volt, mint maga Ayashun, de közel sem tükrözte ugyanazt a végtelenséget és tisztaságot. Bőre rubinvörös volt, mégis izmosan formált. Felsőtestét durva tapintású fekete szövetanyag borította, mely itt-ott szakadozott, hiányos és tépett volt. Különös, sötét füst áramlott a teste körül, szemei pedig ádázul izzottak. Ayashun mélyen belebámult az ámulatba ejtő, új szempárba. Mély, sötét és fájdalmas tekintet meredt rá vele szemben. A teljesen fekete szempár roppant dühöt, haragot és rosszindulatot sugárzott magából. Ugyanolyan hatalomról és öntudatról tett tanúbizonyságot, mint Ayashun lénye. Végtelen volt, a maga módján.

Néma pillantás és egy mély sóhajtás jelezte az Ős Isten számára, hogy társa véghez vitte azt a folyamatot, amelyen ő is átesett nemrég. Az egyensúly, mint tény, immáron két félből állt. Két, korlátlan hatalomból álló entitás voltak, a végtelen időre.

– A nevem… – szólalt meg váratlanul az idegen alak. – Nincs még nevem – képedt el. Arcára kiült a félelem kifejezése, ahogy megrémült a névtelenség átkától.

– Az én nevem… – felelt neki társa lágyan – Ayashun. Én magam választottam magamnak. Azt jelenti: Végtelen. A saját testemből váltál ki, hogy együtt legyünk az egyensúly. Megteremtettem az időt, így már készen van a Kezdet is.

– Akkor… – hebegte a másik hosszan gondolkodva – a nevem… legyen… – folytatta, továbbra is tanakodva magában – Kwyla’Sha.

– Jól hangzik! – örvendett az Ős. – Adj neki egy jelentést is, hiszen ez a te magad alkotta neved – tapsolt örömében.

– Hmm… A jelentése legyen a: Vég.

– Bölcs meglátás, kedves társam. Aminek kezdete van, véget is kell hogy érjen egyszer – felelte finoman Ayashun. – Hatalmunkban áll bármit megtenni, teremteni, alkotni, és eltörölni is azt. Egyvalamit kérek. Az idő maradjon csak az enyém – mutatott a mellette keringő homokórára. – Nem törölheted el.

– Értettem, Ayashun – felelte társa, miközben egyetértően bólintott.

– Habár, nem látom az értelmet és az ösztönzést bárminek a teremtésében, hiszen véget kell hogy érjen – húzta el vékony száját Ayashun.

– Vannak érzelmeink is. Azokat kipróbálva teremthetnénk bármit – vált egyre lelkesebbé a másik. – Más tudni valamiről, és más átélni azt.

– Milyen igazad van, Kwyla’Sha! – helyeselt a Végtelen.

– Olyan üres itt – tekintett körül a Vég a nagy fekete semmibe.

– Ezen segítek gyorsan! – felelte az Ős.

Ayashun határozottan széttárta karjait, mire megjelent egy hófehér csarnok a semmiből. Körülölelte őket minden irányból egy fal, majd megjelent a talaj a lábuk alatt, és végül tető a fejük fölött. A falak egyszerű, sima felületű, fehér kőből voltak, és a csarnok közepén egy sötétebb anyagból készült, kissé kimagasló talapzat felett lebegett az Ős Isten kedvenc alkotása, az idő homokórája. Ő és társa is ámulva néztek körül a tágas és vakítóan világos térben.

Négy oldalt egy-egy befalazott boltív foglalt helyet, az aranyozott, sötétszürke boltívek masszívan ölelték körbe a vak járatokat. Az Ős és társa egyszerre, kíváncsian lépett közelebb az egyik ilyen ívhez, amely ennek hatására repedezni kezdett. Egy újabb lépést követően már határozott darabok is hullottak belőle. A következő lépés után már majdnem az egész fal recsegve, zajosan leomlott előttük, utat engedve egy végtelenbe nyúló folyosónak.

A semmiből megjelent egy ragyogó, fényes folyosó, amely a végtelenbe nyúlt, de ők alkották, együtt. Padlója és fala ugyanolyan fehér kövekből állt, mint a csarnok, ahonnan elindultak. Két oldalán ismétlődő mintaként jelentek meg a központi csarnokban látott vak boltívek, habár jóval kisebbek voltak azoknál. Az aranyló oszlopok között ugyanolyan fehér kőből rakott falak zárták be őket. Az egyikhez kíváncsian közelebb léptek, hajtotta őket az ismeretlen iránti vágy, de ebből már nem folyosó alakult ki ezúttal. A kövek recsegve, villódzva és izzásban kitörve alakultak át: egy hatalmas, fémes szürkeségben csillogó ajtó jött létre.

– Képesek vagyunk teremteni és pusztítani – kezdte Ayashun révetegen. – Különös, hogy ilyen anyagokban manifesztálódnak a vágyaink, gondolataink. Van-e kedved kipróbálni a dolgot? – fordult társához.

– Természetesen – bólintott az ridegen. – Mi baj lehetne?

Ayashun némán lehunyta szemeit. Szemhéjai finoman remegni kezdtek, majd az ajtó fémes színében egy bíbor felirat kezdett kirajzolódni. Berethak. A felirat fényei egyre élénkebben izzottak, mígnem véglegesen beleégtek a különös, szürke fémbe. Az Ős Isten kinyitotta a szemét, és mosollyal az arcán, egy határozott mozdulattal tágra nyitotta a kétszárnyú ajtót.

Egy teljesen új világ tárult a szemük elé, ahogy egyszerre bepillantottak. A csarnokhoz és a korábbi sötét ürességhez képest ez teljesen új megjelenéssel büszkélkedett. Ayashun ismételten megmutatta, hogyan képes alakot ölteni, anyagba önteni akaratát és képzeletét. Míg fent kék ég és lágyan úszó fehér fátyolfelhők határolták a világot, addig talpukat a zöld mező fövenye csábítgatta. Lágy és langyos szellő fodrozta a selyempuhaságú füvet, ameddig ellátott a tekintetük, kellemes, édes illatot hordozva. Békésen léptek be a roppant ajtón, egymás mellett, akárcsak az igaz társak. Ayashun egy mélyet szippantott a kellemes levegőből, majd mosolyogva az egyensúlyi párjára tekintett:

– Próbáld meg te is, Kwyla’Sha! – mondta lassan. – Teremts valamit ebben a világban! Engedd el a képzelőerőd, és valósággá válik.

A társa egy gyors mozdulattal oldalra intett. Egy hatalmas hegy tört a magasba, dörgedelmes robajjal. Csúcsa egészen a felhők fölé ért, oldalán magával húzta a zöld szőnyeget. Mintha csak takarózni akarna, hiszen a magasban, a csúcsánál már hideg van. A tetejét már egészen hó fedte, sajnos nem ért fel addig saját zöld bársonypokróca. Kwyla’Sha csuklójával körözve hamar a magasba törő növényeket alkotott a hegyoldalban. Egymás után, kisebb dörrenésekkel törtek elő a semmiből. A langyos szellőben lágyan lengedeztek, mozgalmasságot adva az égbe nyúló hegyoldalnak. Ő tovább rajzolt maga előtt a levegőben, amit ezüstfényű patakok követtek. Egyenesen a hófehér hegycsúcstól indulva kanyarogtak végig a vacogó óriás oldalán, majd a lábánál tükröződő felszínű tóban gyűltek össze.

A tópartot ölelő vékony szálú, de roppant, égbe törő magasságú növények lengedező ágai, talajtól induló hajtásai közül kisvártatva furcsa, háromlábú lények merészkedtek elő. Tekintetük üresnek tűnt, homályosnak, mintha csak utasítást követnének, de még csak nem is önszántukból. Aprók voltak, kissé gömbölydedek. Bőrük fakó, türkizszínben pompázott szürke, kőszerű foltokkal tarkítva, néhol még bele is olvadtak ezzel a környezetükbe.

– Hát ezek? – nézett társára értetlenül Kwyla’Sha.

– Most teremtettem őket, míg te a tájat formáltad – felelt az Ős. – Nincs öntudatuk, csak teszik, amire utasítom őket. Ha élőlényeket teremtesz, mindig figyelj oda, hogy ne legyen saját öntudatuk!

– Mit szólnál, ha összemérnénk őket? – kérdezte a Vég, kaján vigyorral az arcán. – Teremtek én is egy fajt, amellyel megküzdhetnének.

– Rendben van – bólintott Ayashun. – De vigyázz, mint mondtam: semmi öntudat!

Kwyla’Sha akaratlanul bólintott, majd előre tartotta karjait, és lehunyt szemmel koncentrált. A hegytől viszonyítva ellentétes irányban, a végtelen mező selymes fövenyéből elkezdtek kiemelkedni a semmiből a teremtményei. Hatalmas termetű, fekete bőrű és dagadó izmú, négylábú lények voltak. Látszott rajtuk, hogy pusztításra teremtette őket gazdájuk. Testüket végig fémdarabok borították, karjuk helyén pengeéles csontok ágaskodtak előre, mint egy-egy lándzsa hegye. Tekintetük azonban teljesen megegyezett Ayashun teremtményeiével – üveges volt, és öntudatlan.

– Lenyűgöző! – kiáltott fel az Ős jókedvűen. – Bár én kiegyenlítem akkor az erőviszonyokat. – Majd egy csettintésre az ő apró kék lényei nőni kezdtek valamelyest, inkább szélességükben. Már majdnem egy golyóbis alakjával rendelkeztek. De még így sem közelítették meg a másik faj méreteit.

– Legyen tétje! – mosolygott Kwyla’Sha. – Aki nyer, azé lesz a következő világ teremtésének a lehetősége.

Ayashun némán, vállát megvonva, szelíd mosollyal az arcán bólintott. Egyszerre emelték magasba a kezüket, mire mindkettejük lényei egymás felé rohamoztak. A fekete óriások sokkal gyorsabbnak bizonyultak távfutásban. Lábaik ütemes lépte alatt remegett a zöld föveny, és a távolságuk ellenére a teremtők is hallották a robajt, ahogy vágtattak. A kis kékségek lassan araszolva, inkább pattogva, gurulva, esetlenül vonultak előre.

Kwyla’Sha teremtményei rohamosan érték el az ellenfeleiket, majd az elsők már vad hasításokkal szelték ketté a legelső kis kékséget. Visítások, ordítások zaja kísérte végig a mészárlás minden mozzanatát. Ayashun lényeiből kék folyadék csapódott végig a fekete harcosokon, majd a kettéhasított kis gömbölyű katonák teste ügyetlenül egymás felé tántorogva összetalálkozott, és összeforrt a vágás mentén. Teljesen helyreálltak a halálosnak mondható sérülésekből.

Ayashun ostoba lényei nem is harcoltak. Eszetlenül kóboroltak a csatamezőn összevissza, estek- keltek, egymásban is felbuktak többször is, vagy épp elvesztett testrészeik után bóklásztak. A vad kaszabolások mentén egyre több és több furcsa, kék folyadék került a négylábúak testére, amelyek lassan füstölni kezdtek.

Hamarosan a vad harcot, vagyis inkább mészárlássá fajult küzdelmet felváltotta a kínkeserves visítás. A lények vére minduntalan füstölt, és egyre sűrűbb gőzök szálltak fel Kwyla’Sha lényeiről. A Vég nem értette meg azonnal, mi is történik pontosan. Dühösen fordult a Végtelenhez:

– Mégis, mi ez?! – kiáltotta haraggal.

– Apró, gömbölyű testükben maró anyag kavarog, de ennek ellenére mégis képesek bármiből meggyógyulni – felelt mosolyogva Ayashun.

– Ez nem fair! – rivallt rá társa.

– Az ártatlan, barátságos apróságaim ellen te hatalmas óriásokat teremtettél, testvérem. Kicsit kompenzáltam az erőkülönbségeket – válaszolta higgadtan az Ős. – Ennyi az egész.

– ÉN VAGYOK A VÉG – mondta mély, eltorzult zúgó hangon Kwyla’Sha, ahogy már inkább az ártatlan világ felé fordult. – Ennek ezennel most vége van! – kiáltotta bele a pusztaságba.

Az égbolt egy csapásra sötétségbe borult. Az egymással még mindig harcoló lények egy pillanat alatt köddé váltak, majd visszahúzódott a földbe a nemrég teremtett hegy is. A zöld, selymes fű hamuvá égett, és teljes sötétségbe borult Berethak. Hamarosan a bezáródott kapu előtt találták magukat. A korábban szürke, fémes színű ajtó helyén egy csupasz, fehér fal állt, körülötte az aranyló boltívekkel az egésznek érintetlen állapota volt. Kwyla’Sha lihegve állt a már lezárult, elpusztult világ egykori ajtajában, míg társa némán, ámulva figyelte őt.

– Bámulatos – révedt a Végre.

– Csúfosan megaláztál, testvérem – lihegte amaz.

– Ugyan, kérlek! Csupán játék volt az egész. Bármit megtehetünk. Bármit teremthetünk még. Akár meg is ismételhetjük az iménti kis csatánkat, már rejtett képességek nélkül – tette a kezét Kwyla’Sha vállára, hogy megnyugtassa kicsit.

– Te csak teremts bármit! – felelte az dühösen, félrelökve testvére kezét. – Én vagyok a Vég, érted? Mindennek véget fogok vetni – dühöngött tovább.

– Hiszen láttad a saját szemeddel, képes vagy teremteni, akárcsak én. Ne ragadj bele egyetlenegy szerepbe, mert azzal a végtelenségünk békés egyensúlyát borítod fel! – csitította társát Ayashun.

– De… Nem tehetek mást! – válaszolta az remegve. – A belőled kiszakadó kavargó káosz vagyok. A végtelen hatalmat megvető, korlátlan harag. A pusztítás megszállottja. És… el fogom pusztítani, bármit teremtesz is, vagy teremtettél – vetett egy pillantást az Ős háta mögé.

A Végtelen tekintete követte testvéréét. A homokóra továbbra is ott lebegett, és örvénylett a terem közepén lévő sötét anyagú talapzat felett. Halványan megjelent egy ragyogó homokszem a többi aranylóan tiszta között. Ayashun értetlenül tolta félre testvérét, megfordult, és odasietett, hogy közelebbről megnézhesse magának azt. Szemével végigkövette, ahogy a fehér homokszem aláhull, majd a halom alól kifolyik a térbe, és az örvénnyel kavarogva visszatér felülre. Néhány ciklus után az idegen szemcse elhalványodott, és visszatért aranyló társai körébe. A Végtelen nem látta többé, hogy hol lehet, még csak meg sem tudta különböztetni a többitől a színváltó szemet.

Hosszan tanakodott magában, míg Kwyla’Sha közelebb lépett hozzá, immár higgadtabban. Egyáltalán nem fújtatott, nem lihegett, csak az áramló homokot nézte. Egy hófehér homokszem. Különös jelenség volt, és hiába volt a végtelen tudása, az Ős nem tudta megfejteni a jelet, vagy azt, hogy mi hozta létre. Folyamatosan csak a homok útját követték szemükkel. Mindig, minden alkalommal megtette a kört, át a homokóra zugain. Néhány kör után a Vég végül megmozdult, némán felemelte a tenyerét, és egy vörös homokszemet dobott az aranyló fergetegbe.

– Ez mi volt? – fordult felé Ayashun felvont szemöldökkel.

– Lényem egy morzsája – válaszolta az csendesen, meglepően higgadtan. – Most már az időhöz tartozik. Ha elpusztítasz, elpusztul vele a nagybecsű időd is – mondta, majd hátat fordított, és elindult egy másik nagy, még meg nem nyitott boltív felé.

Hamarosan leomlott előtte a fehér fal, és megjelent több, egymásba nyíló terem. Kisebb-nagyobb csarnokok torkolltak egymásba. Különös színek járták át a fehér falakat díszítő mindenféle anyagot. Volt, amelyik világított, más darabok tompa színnel álltak. Egyik-másik csupán szikrákat szórt magából, míg a párja magába szívta azt. Kwyla’Sha a végtelen világban teremtett. Ahogy sétált előre, újabb és újabb termek, terek, folyosók jöttek létre, majd az egyik terem végében megállt. Megfordult, és a távolból még látta, hogy Ayashun végig néma ámulatban követte őt tekintetével.

– A világunk… – kezdte a Vég – a végtelen világa. A neve legyen Feliddys – mondta ki, majd gomolygó, vörös energia formájában elindult a csarnokok túlsó végébe.

– Feliddys… – ízlelgette az ős. – Csodálatos név.

Ennek ellenére Ayashunt nem hagyta nyugodni, amit testvére mondott. A belőle kiszakadt káosznak nevezte magát, és igaza lehetett. Amióta Kwyla’Sha létrejött, kiszakadt a Végtelen testéből, a tudata minden pillanattal nyugodtabb és békésebb lett. Egyre kevésbé kavarogtak benne végeláthatatlan gondolatok, eszmefuttatások. Egyre kevésbé volt benne a kényszerérzet, hogy eljusson a végbe, a céljához. Egyáltalán nem is foglalkoztatta éppen akkor a cél definiálása. Csak létezett, mint végtelen hatalmú entitás. Hosszan és némán bámult egyensúlyi párja után a Végtelen Csarnokok mélyére, miközben már rég szem elől tévesztette őt. De talán csak gondolataiba temetkezett egy óvatlan pillanatra.

Több ezer homokciklus telt el, amióta létrejöttek az első csarnokok a Vég által. Ayashun is, a képzeletének határait próbálgatva, tovább bővítette a Végtelen Folyosók és termek oldalát. Újabb céltalan és hasztalan termeket, szobákat és folyosókat alkotott. De hamar rádöbbent: az egész felesleges időpazarlás volt, hiszen értelmetlen ekkora helyet létrehoznia.

Visszatért hát a központi csarnokba, és elmélkedve nézett körbe az imádott homokórája mellől. Még további két ajtó várt alkotás nélkül, befalazva a nagycsarnokban. Ayashunt viszont egy idő után már abszolút nem foglalkoztatta a teremtés. Céltalannak, érdektelennek vélte új dolgok létrehozását. Untalan az egyensúlyon és az idő fogalmán törte a fejét. Kwyla’Shát sem látta az elmúlt száz ciklusban. Egyfolytában a homokórában keringő, vörös színű szemcsét követte a tekintete, míg gondolatai máshol jártak.

Végignézte, ahogy a vörös homokszem megtesz egy teljes kört, kiemelkedve a többi, aranyló porszem közül. Felismerte benne a végtelenséget, mégis, egy határt szabó pontnak tekintette azt. Két pillanat közötti idő volt az, amíg a vörös szemcse megtett egy kört. Két perc vagy óra? Még nem döntötte el, mi legyen ennek az időléptéknek az egysége. Számítson-e soknak egy ilyen kör? Vagy teljen el egy szempillantás alatt?

További száz ciklus telt el ismét, miközben az Ős némán bámulta az aranyló homokórát. A nyomasztó csendet egyszer csak léptek zaja törte meg háta mögül. A Végtelen Csarnokok felől érkező, visszhangzó kopogás ütemesen ismétlődött, és Ayashun egyre közelebbről hallotta. Kisvártatva megjelent mellette, jobbján rég nem látott másik fele. Kwyla’Sha eddig fekete, szakadt ruhája már más volt, teljese megváltozott. Szép, hibátlan grafitszürke köntös ölelte körbe, esztétikusan kiegészítve vörös színű bőrét. Itt-ott fekete csíkokkal, szalagokkal volt tarkítva az egész. Könnyedén hullott le roppant vállairól, egészen a bokájáig. Derekán egy aranyszínű szövetöv díszelgett, összefogva az egészet és tartást adva a ruhának, és színében összeillett az aranyozott csizmájával. Saját akaratából, önállóan teremtette, amint tudatállapota változott. Az énképe alakult át időközben, amíg távol volt mindentől. Ehhez megfelelően pedig teljes megjelenését megreformálta saját szépérzékéhez illően.

Ayashun meglepett pillantásokkal mérte végig társát bokájától a feje búbjáig, gyönyörködve bámulta a másik felét. Számára valamennyire kirívónak hatott annak az új öltözete, de nem szólt hozzá semmit. Egy halvány mosollyal konstatálta a látottakat, majd némán visszafordult a homokóra felé. Elmulasztotta a vörös szemcse áthaladását, ezért szélesre húzta a száját. Elégedetlenséget érzett a pillanat hevétől. Hiába látta már pedig több ezerszer, várta volna, hátha ezúttal más utat tesz meg.

Az Őskáosz döbbenten és mérgesen torpant meg testvére mellett. Látta a Végtelen tekintetében, hogy rövid csodálata után ismét teljes érdektelenséget mutat feléje, csak az az átkozott idő érdekli, és az azt szemléltető vörös szemcse. Határozottan közelebb lépett a homokórához, majd amikor az általa elhelyezett, fordulópontként követett vörös homokszem az óra tetejéhez ért, egy gyors mozdulattal megragadta azt. Vastag, fekete ujjai között még fényesebben ragyogott a lényének egy izzó darabja. Ayashun figyelmét is azonnal magára vonta ezzel a lépésével.

– Mit merészelsz!? – fordult felé, és jobb kezének külső felével arcon csapta Kwyla’Shát.

A testvér megdermedve, döbbenten lépett oldalra néhányat az ütés erejétől. Váratlanul érte, hogy egyensúlyi párja kezet emelt rá. Az egyenrangúságukat is felrúgta volna az idő miatt? A csattanás hangja még sokáig visszhangzott a Végtelen Folyosókon. Bekúszott a csarnokok falai közé is, fájdalmasan ismétlődve emlékeztette őket a váratlan tettre.

– Annyira el vagy telve a kis teremtményeddel – köpött a földre megvetően az Őskáosz –, hogy engem már észre sem veszel. Mutatni szerettem volna valamit. Megbántam a korábbi tettem, és alkottam számodra valami különlegeset. Talán elnyerte volna a kiváltságos tetszésedet. Viszont – csettintett egyet, amit egy hatalmas roppanás, kövek robaja követett a távolból – most már nem láthatod. Elpusztítottam!

– Teljesen hidegen hagy már az alkotás, ahogy maga a teremtés is. Értelmet akarok adni ennek az órának – felelt társa közömbösen. – Add vissza nekem! – nyújtotta ki kezét Kwyla’Sha felé, várva, hogy az beletegye tenyerébe a vörös homokszemet.

– Értelmet? – nevetett fel, miközben közelebb lépett testvére felé. – Ezzel? Csak hogy követhesd a szemeddel, míg erre is rá nem unsz? Vagy bele nem őrülsz? – folytatta kacagva. – Inkább visszaveszem, ami az enyém.

Az ujjai között izzó vörös szemcsét elkezdte határozottan szája felé emelni, de Ayashun is felfogta, mire készül testvére. Nem hagyhatta, hogy a számára oly sokat jelentő szemcse, tartozzon akármelyikőjükhöz is, eltűnjön. Ismét magasba lendítette vastag és erős jobb karját, majd félreütötte a társa roppant kezét. A lényének egy részét jelentő, apró, vörösen izzó darabocska messzire repült tőlük. Nekicsapódott az egyik, még meg nem nyitott átjárónak, és csilingelve hullott le a fehér padlóra.

Kwyla’Sha arcát végleg elöntötte a düh. Vonásai rohamosan változtak, torzultak. Sötét bőre ráncosodni kezdett, arca deformálódott. Szemeiben ismeretlen harag lángja gyúlt, mígnem egy teljesen ellenséges, mindenre elszánt gonosz alak állt az Ős Isten előtt. Egyetlen gyors mozdulattal megragadta másik fele nyakát, fekete ujjait mélyen belecsavarta a fehér gallérba, majd elemelte a padlótól, és nekivágta egy másik zárt átjárónak. Teljes hátával nekicsapódott a Végtelen a falnak. Kwyla’Sha lihegve elindult a vörösen izzó homokszeme irányába, majd felvette, és megvető tekintettel meredt Ayashunra, aki ruhájáról seperte épp az apró törmeléket. A Vég felemelte a kezét, hogy végre lenyelje a homokszemcsét, de hirtelen erős ütés találta halántékon. Oldalára vágódott, és métereket csúszott a fehér kövön, végighorzsolva a vállát és karját. A Végtelen felvette a szemcsét, majd egyenesen a homokórába dobta.

Helyreállt az idő végre. Ayashun tekintetével távolabbról ugyan, de elégedettséggel figyelte, ahogy beilleszkedik a helyére a végtelen áramlásban és újra elkezdi a saját monoton és kiszámítható keringését a többi aranyló szem között.

– Ennyire sokat jelent számodra ez a nevetséges kis találmányod? – nevetett gőgösen a Vég, miközben tápászkodott felfelé. Ruhája cafatokban lógott válláról, bőre is felhasadt.

– Nem érhetsz hozzá, vagy bármihez is, amit én alkottam! – vetette oda lenézően Ayashun. – Létezésed is csak nekem köszönheted. Hálátlan féreg!

– Igazából a testedből kivetett bizonytalanság vagyok. Az az ösztön, a végzet, az, ami téged megakadályozott a szabad teremtésben. Bármi, amit elkezdesz, az velem ér véget – szakította le karjáról a lógó ruhacafatot Kwyla’Sha. – Azt mondod, nem érhetek hozzá semmihez? Nem tehetek semmit azzal, ami a tied? Nem-e?! – kiáltott rá már-már őrülten nevetve.

Karjai azonnal fekete gőzökké alakultak, és előretörtek. A távolból megragadta velük Ayashunt, körbeölelte a Végtelent, és vadul faltól falig dobálta. A meg nem nyílt átjárók fehér kövei is megrepedtek a Végtelen becsapódásai nyomán. A kövek fehér izzással maguktól összeforrtak, de a Vég továbbra sem engedte el testvérét. Egy utolsó karlendítéssel a magasba emelte, és egyenesen a sercegő homokóra felé hajította.

Ayashun számára fájdalmas hang kezdett ismétlődni Feliddys minden irányából. Csörgés, gyötrelmes és kínzó emlékeztetői az üveg eltörésének. Hosszan érkezett vissza a keserves figyelmeztetés, mire a Végtelen kinyitotta könnyes szemét. Az üvegcserepek szerteszét repültek körülötte a hatalmas csapás nyomán. Ayashun a terem közepén feküdt. Aranyszínű szemek örvénylettek körben, mindenhol, teljesen rendezetlenül. Az idő szemcséi céltalanul keringtek, minden irányban. Köhögve próbált térdre emelkedni, amikor meglátta maga előtt testvére vörös és aranymintás csizmáját.

– Látod? Nem is értem semmihez. Magadat pedig nem te teremtetted – kezdte élcelődve.

– Ezért megfizetsz! – kezdett volna felegyenesedni Ayashun, amikor az aranyveretes csizma arcon találta. Többször átfordult a tengelye körül a hatalmas rúgás után az éles szilánkok között. Egyre dühösebb lett testéből kivetett felére. – Elég volt! – kiáltotta.

– Ugyan, Végtelen, hát nem élvezed? Cél nélkül szórakozunk – nevetett tovább Kwyla’Sha. – Elvégre mindennek én vagyok a célja, a vége. Csakis én!

– Megmondtam! – állt talpra ellenfele. – Ebből… elég volt! – kiáltotta. – Alakja felragyogott. Körvonalai egyre inkább elmosódottá váltak. Egyre inkább hasonlított régi, gomolygó önmagához. Egy pont után visszatért eredeti testébe. – Hogyan?!

– Végtelen hatalom, erő és tudás. De képtelen felfogni, hogy egy egészből kivett fél már képtelen újra egésszé válni – fejtegette továbbra is gőgösen a Vég. – Én voltam a fék számodra. Az érzelmek gátja. Nélkülem átjárt téged a gyengeség, az érzelmek gátló tömkelege.

– Akkor most véget vetek a végnek! – indult meg Ayashun határozott léptekkel testvére felé. Tenyerét annak mellkasára csapva kiáltotta: – Pusztulj!

Kwyla’Sha alakja, Ayashunéhoz hasonlóan, elkezdett gomolyogni, de hamar visszatért fizikai testéhez. Az Ős Isten értetlenül meredt a megrémült Őskáoszra. Összenéztek, és egyszerre szólaltak meg:

– Hogyan?! – kiáltottak fel egyszerre, de ellentétes hanglejtéssel.

– Azt képzelted, hogy megszabadulhatsz tőlem? – rivallt rá testvérére a Vég. – A részed vagyok, Te vagyok. Fogd fel végre! Magadat kell elpusztítanod ahhoz, hogy tőlem megszabadulj.

– Akkor sem akarom, hogy itt legyél – felelte az mérgesen. – A végtelen tér sem elég kettőnknek! De kitaláltam neked egy megfelelő büntetést.

Egy mozdulattal maga köré gyűjtötte a teremben rendezetlenül kavargó, aranyló homokszemcséket. A teste körül örvénylettek, szabályos, ismétlődő körvonalakban. Hátulról pedig követte az egész kavalkádot egy vörös pont. Ayashun megragadta Kwyla’Sha felkarjait, megemelte a testét, és elindult vele a Világok Folyosói felé. Amaz vadul kapálózott, de nem sikerült kiszabadulnia a szorításból. Lábai nem érték Feliddys fehér kőpadlóját.

A Végtelen a legközelebbi, teremtésre váró világ ajtajához lépett, és egy mozdulattal a követ átszakítva áthajította rajta testvérét. Meg sem várta, hogy létrejöjjön egy átjáró, a tömör falon ütött lyukat a semmibe. Az újonnan létrejött tér sötét volt. Egy teljesen üres, vaksötét világ. A Vég, amint megtalálta egyensúlyát, azonnal rohanni kezdett az egyetlen látható fénylő pont felé. A kijárathoz. Testvére viszont egy mozdulattal bezárta előtte az ajtót, amely az ürességből nyom nélkül eltűnt Kwyla’Sha elől.

Ayashun megtapasztalta a negatív oldalát annak, amit testvére említett. Érzelmek. Egyszerre érezte a fájdalmat és szíve legmélyén a szomorúságot. Lihegett, és közben érezte, ahogy a szeme sarkából egy könnycsepp is kicsordult. Határozottan letörölte azt, megfordult, és egy kört rajzolt az ajtóra. A körön belül fekete és vörös vonalak, foltok jelentek meg. Emlékeztetőül, hogy soha ne nyissa ki többet az átjárót. Testvére önállóan úgysem képes teremteni, neki magának is jelen kellene lennie a világban ehhez.

A kapu felett megjelent egy felirat. Egyenesen az Ős Isten fejéből pattant ki a világ neve: Demurti.

– Pár ezer ciklus, és lenyugszunk – mondta maga elé, egy nagyot sóhajtva.

A terem közepe felé sétálva meglátta a romokban heverő homokórát. Ujjával a levegőbe rajzolva megpróbálta ismét összeállítani nagy becsben tartott találmányát. Az üvegcserepek viszont nem voltak hajlandóak engedelmeskedni. Egymás után többször is megpróbálta helyreállítani a különleges tárolóedényt, de mindig széthullottak a szilánkok. Megunta. Ujjaival egyszerre kapott előre a levegőbe, mire az összes homokszem követte.

Egy, a korábbihoz hasonló végtelen körforgást alkotott a szemekből. Egy furcsa, saját tengelye körül megcsavart gyűrűt sikerült teremtenie. Lenyűgözte az új, ismeretlen forma. Egy egyszerű mozdulattal az áramlásba ejtette Kwyla’Sha szemcséjét is. Az utolsó darabkája volt az a Végnek Feliddysben. Gyönyörködve figyelte ahogy a kezdő- vagy végpontot jelentő vörös homokszem egyszer kívül, egyszer belül tesz egy kört.

Akaratlanul játszadozni kezdett az új gyűrűvel. Egy ujjmozdulattal hosszában elfelezte. Érdekelte, hogy ha két gyűrűje van, vajon egymáshoz viszonyítva hogyan mozognak a szemcsék. Meglepődve látta, hogy a karika nem vált ketté, csak első méretéhez képest kétszer akkora lett. A vörös pont is változatlanul utazott. Egyszer kívül, egyszer belül.

Hosszan bámulta az ismét megalkotott, talán a korábbinál is tökéletesebb időmérőt. Közben legbelül újfent tanakodott. Érzelmek. Mit is kezdhetne velük? Mindent megzavarnak. Tehetetlenné teszik őt, megfosztották a korlátlanságától őt, a Végtelen Ayashunt. Kivetné őket magából, de tartott egy harmadik pólus létrehozásától. Kwyla’Sha esete is hibaként csapódott le benne. Istenverte érzelmek!

II. ELÁRULT GYERMEKEK

Ciklusok ezrei, ha nem milliói teltek el, amíg némán tanakodott Ayashun: mitévő legyen az érzelmeivel. Ő maga képes volt továbbra is teremteni és eltörölni azokat a világokat, habár már nem lelte kedvét semmiben. Kísérletezett pedig új világok teremtésével, nem is egy alkalommal. Próbálta kiaknázni az érzelmei adta lehetőségeket, de mindegyik elpusztulásakor erős fájdalmat érzett legbelül. Teremtett pedig ő szépet, boldogat és színeset. Ahogy teremtett sötétet, komorat és gyötrelmeset. Minden, általa felismert érzelemnek megpróbált egy világot teremteni, majd végül a világokat bentről összekötötte egy folyosóval. Összeengedte őket, és várta, hogy mi történik.

A teremtett temérdek világ egymás után sorra pusztult el minden tulajdonságával és élőlényével együtt. Az ajtók ropogva változtak vissza az eredeti, fehér kőből készült változatukká. A láncreakció hangja még sokáig hallatszott a Végtelen Folyosók mentén. Az Ős egyszerűen nem értette már az egészet. Mit kellene tennie ahhoz, hogy végre megszabaduljon az érzelmeitől?

Vissza a kiinduláshoz. Ismét csak a mély, néma tanakodás. Immáron az egyik csarnokban ülve folytatta a magányos elmélkedést. Meredten bámulta a rideg falakat. Anno a társa teremtette azt a helyet, saját abszurd képére. A falak fekete kőből készültek, itt-ott természetesnek ható vörös és lila kristálycsoportok meredtek ki a rések közül. Mintát keresett bennük, hogy enyhítse gondolatai kavargását. Sorokat vagy oszlopokat, bármit, ami rendszeressé tenné őket, de nem talált. Egyre inkább bosszantani kezdte.

Mérgesen felordított a visszhangos csarnokban. Már megint rátört egy érzelem. Váratlanul rohanni kezdett. Sorra haladt át folyosókon, csarnokokon, ajtókat szakított át maga előtt. Egyenesen vissza a központi terembe tartott. Dühösen, lihegve megállt a Végtelen Folyosókkal átellenben lévő, még meg nem nyitott átjárónál. Méregette, miközben továbbra is vadul fújtatott. Teremteni akart egy kamrát, ahová végleg elzárhatja minden gondja forrását. Egy teret, amely elszívja belőle az érzelmek kavalkádját.

A fal lassan izzani kezdett Ayashun isteni akarata előtt. Körvonalainál apró szikrák jelentek meg, lassan a földre hullva. A fény egyre erősödött, és a központi csarnok elkezdett visszhangzani a sercegéstől. Már-már patakokban hullott a földre a ragyogó por, mire egy csattanás hallatszott. Egy energiakisülés jött létre az átjáró és a Végtelen között, amely méterekre hátravetette őt, egyenesen becsúszott a Világok Folyosóira a hátán fekve. A hófehér kőfal ellenállt az Ős Isten akaratának, és nem engedett teret ostoba elképzelésének.

Ayashun dühöngve feküdt a hófehér kövön. Felült, majd öklével a padlót kezdte ütlegelni. Ordított hozzá, hogy enyhítse a felgyülemlett feszültséget. A belső feszülést, amit maga a tehetetlenség okozott. Mellette pont volt egy létező világ. Miután kissé lehiggadt, oldalra fordította a tekintetét, és egy darabig némán bámulta a feliratot a felső kőbe égve: Demurti.

– Ez azért van, mert száműztelek, igaz? – kiáltotta. Hangja hosszan visszhangzott a folyosókon és csarnokokban. – Sebaj! Akkor sem foglak visszaengedni ide többé. Ha én nem teremthetek itt, akkor teremtek máshol! – morogta maga elé.

Felállt, majd megigazgatta magán hófehér talárját. Hátat fordított Demurti ajtajának, és egyenesen egy üres ajtót bámult. Ahogy megérintette a fehér köveket, ismét megjelent a ragyogás, de ezúttal az ajtó is kitárult, utat engedve számára. Higgadtságot erőltetett magára, és átlépett rajta. Kwyla’Sháéhoz hasonlóan egy üres, sötét világ fogadta első pillantásra.

Egy mozdulatára megjelent alatta egy talaj, amelyen állhat, majd a világosságot szolgáltató kék színű csillag is, biztos távolságban. Kietlen, sík pusztaságot látott maga körül. Mély, megnyugtató sóhajtással konstatálta, mégis képes teremteni itt. Gondolkodni kezdett, higgadtan tervezve a következő lépését. Egy világnak szüksége van egy tájra, legyen az bármilyen barátságos, vagy épp ellenséges. Bármit teremtsen is, tudta, ő maga nem lelné örömét benne. Ekkor végre támadt egy hatalmas gondolata, az az izgalommal és kíváncsisággal teli fajta. Teremtse meg hát a világ arcát valaki más!

Maga elé emelte a két kezét, és kisvártatva megjelent egy hatalmas, barna pikkelyű sárkány a semmiből. Mögötte több, színes tojás tűnt fel sorba rendezve, arra várva, hogy Ayashun parancsot adjon nekik a kikelésre.

– A tájnak kellenek hegyek, völgyek és hasadékok – kezdte, a sárkányhoz intézve szavait. – Legyen a neved Coloqgar, a hegyek ura! Menj, szárnyalj, és teremtsd meg őket kedvedre!

A sárkány ezután szó nélkül, kérdés nélkül a magasba repült, tudta a dolgát. Amerre elhaladt, hatalmas robajjal hegyek törtek ki a földből. Míg némelyikük roppant magasságokba tört, akadtak, amelyek inkább csak dombok voltak. Ezzel párhuzamosan több helyen megnyílt a föld, mélybe nyúló hasadékok születtek. Itt-ott egy-egy üreg is kialakult. Az egyik hegy tetején végül leszállt Ayashun új teremtménye, és onnan kémlelt szerteszét a sziklás világba.

– Kelj ki! – mutatott Ayashun maga előtt a következő tojásra. – Töltsd meg vízzel, folyókkal és patakokkal a világ repedéseit! Szállj, Doxhisuh!

Szavai nyomán egy újabb sárkányt tört a magasba. Szárnycsapásai felhőket teremtettek, majd azokból hamar esőt fakasztottak. Megjelentek az első hegyi források is, átfúrva magukat Coloqgar munkásságán. A sziklák lábainál összegyűlve létrehozták az első tavacskát is.

Így haladt a Végtelen tojásról tojásra. Életet adott még Mertunak, a homoksárkánynak, hogy simítsa el testvérei munkáját, töltse ki az apró hézagokat. Amikor látta, hogy a táj készen áll, mindhárman szép munkát végeztek, megteremtette Sestelint, az élet forrását. A zöld pikkelyű sárkányt egy egyszerű, de nemes feladattal bízta meg: töltse meg mindenféle élőlénnyel a sárkányok világát. Gyönyörködve bámult a távolba a Végtelen. Ámuldozva csodálta, hogy teremtményei képesek ilyen szépségeket megalkotni, tőle függetlenül.