DEMENDI ZITA

DÉMONKRÁCIA

A LÁZADÁS ÁRA

Könyv Guru

Budapest, 2024

DÉMONKRÁCIA

1. fejezet: Egy ártatlan halála

2. fejezet: A vezér visszatér

3. fejezet: Négy fal között

4. fejezet: Álmok és célok

5. fejezet: Családi perpatvar

6. fejezet: Black történelemórája és a nagy átverés

7. fejezet: Az üzenet

8. fejezet: Találkozás a dugóban

9. fejezet: Újra a bázison

10. fejezet: Az élet csupán egy játék

11. fejezet: Toborzás

12. fejezet: A propaganda árnyékában

13. fejezet: Kívülállók

14. fejezet: Szárnyak

15. fejezet: Indulás

16. fejezet: Első kör

17. fejezet: A fogadó

18. fejezet: Második kör

19. fejezet: A gondolatbűn

20. fejezet: Tizenegy

21. fejezet: Koppintottfalva

22. fejezet: Az angyalbázis

23. fejezet: Harmadik kör?

24. fejezet: Horror

25. fejezet: Vereség

26. fejezet: Vallomás

27. fejezet: Fogságban

28. fejezet: A felvétel

29. fejezet: Szunnyadás

30. fejezet: Fekete és fehér

31. fejezet: Utolsó kör

Epilógusok: Black: Sólyom: Katarina

Egy évtized múzsáinak

1. fejezet

EGY ÁRTATLAN HALÁLA

Hirónak egész álló nap izzadt a tenyere. Már régóta nem volt ennyire ideges, és ezen még a CBD-olaj se segített, amit a bátyja írt fel. Eljött a nagy nap, hogy bemutassa kedvesét az apjának, akit már ezer éve nem látott. Nem lett volna ebben semmi rendkívüli, ha a lány nem ember, ő pedig nem deman, vagy ahogy az emberek hívják, démon, és ha most nem egy veszélyektől hemzsegő, idegen bolygóra kellett volna elvinnie a lányt.

Sólyom hiába nyugtatta őt azzal, hogy az apjuk teljes mértékben el fogja fogadni szíve választottját. Ha a nagy összejövetelre gondolt, mindig elbizonytalanodott. De Natasha egyre csak nyaggatta, hogy mutassa meg neki a hazáját. Végül hosszas tervezés után beleegyezett a dologba. Az évfordulójuk napjára esett a választása. Először elvitte a lányt a kedvenc ázsiai éttermébe, majd bejárták az első randevújuk helyszíneit, végezetül a szokásos törzshelyükön, a démon lakosztályában kötöttek ki a Legyőzhetetlenek főhadibázisán.

Az óra már majdnem hatot mutatott. Az apjával csak annyit beszélt meg, hogy ma náluk vacsorázik, de Natasháról egy szót sem ejtett. Kedvese elragadóan nézett ki, mint mindig. Az alkalomra kontyba fogta szőke fürtjeit, és egy virágmintás, csipkékkel díszített, hosszú ujjú egyberuhát viselt, amit Hiro legszívesebben szép lassan levett volna róla. De ezzel még várnia kellett. A lány épp a fürdőszobából jött ki, és le akart huppanni mellé, hogy belekezdhessenek a Sötét ötven árnyalatába, mikor Hiro kikapcsolta a falon lógó óriásképernyőt, és a barátnője felé fordult.

– Mi az? Tudom, hogy az első rész ugyanolyan borzalmas volt, mint tavaly, de a másodikat már meg se akarod nézni? – simította végig az ujjait pimaszul a lány Hiro mellkasán.

– Valami baj van? – kérdezte a kedvese. – Egész nap olyan nyugtalannak tűntél.

Megfogta a lány kezét, és rátért a lényegre.

– Készültem neked egy meglepetéssel – nézett bele párja kíváncsi, zöld szemébe. – Ma este az uralkodói kastélyban alszunk, Demanmandában, másnap pedig megmutatom neked a környék legszebb helyeit.

Natasha felkacagott örömében, és szájon puszilta a fiút.

– Tényleg elviszel engem a hazádba? Ó, egek! Tudod, mióta várok erre a pillanatra? – ölelte át szorosan Hirót. Az arcát beletemette a fiú mellkasába, úgy vigyorgott tovább.

– Mióta először meséltem róla – mosolyodott el Hiro is. – Ma eljött végre a nagy nap. Úgy érzem, én is készen állok rá.

– Akkor mire várunk még? – bújt ki az ölelésből izgatottan a lány. – Nyisd meg a portált!

Ez volt az a pillanat, amitől Hiro a legjobban félt. Sosem ment valami jól neki a portálnyitás, főleg, ha különböző világok között kellett utaznia. Attól tartott, hogy nem a pontos úti célnál fognak kikötni, hanem jóval odébb. Ez a bátyjának jobban ment, mint neki, de őt kastélyfogságra ítélték, a nővérének pedig esze ágában se lett volna elhagyni Demanmandát egy ember miatt. Csak magára számíthatott. Az elmúlt hónapokban csak erre készült mentálisan, igyekezett kizárni a fejéből minden negatív emléket és gondolatot. De nem sikerült.

Natasha megérezte benne a nyugtalanságot, és gyengéden megcirógatta a frissen borotvált állát.

– Ó, Hiro, minden rendben lesz – jelentette ki teljes nyugalommal. – Én bízom benned. Te is bízz magadban!

A démonfiú kételyeit ezúttal is elűzte a gyönyörű, zafír tekintet. Ezt szerette a legjobban Natashában. Hogy egyik pillanatról a másikra meg tudta nyugtatni. Ez a szélsőségesebb időszakokban rengeteget segített neki.

– Az egész világot be akarom veled járni – simított egy kósza tincset a lány füle mögé, majd hátat fordított neki, hogy megkezdhesse a varázslatot.

– A kastélyhoz akarunk menni, a kastélyhoz akarunk menni – kántálta magában. – Nilrebbe, az Ödd-hegy és a Störj-hegy közé, az átvezető hídra.

Miközben ezt mondogatta, bíborszín köd jelent meg előttük, ami az átjárást jelezte. Kirajzolódni vélte benne a kastély bejáratát is.

– Ugye nem kábítasz el, mielőtt átvinnél? – szólalt meg mögötte a lány.

– Az altató bíborlabdáim hasonló füstöt szoktak árasztani, de biztosíthatlak róla, hogy ez nem az – kezdett a szokásos tanításába Hiro. – Minden deman portálja egyedi. Ha ezen a világon belül nyitok portált, sokkal jobban kivehetőek a helyszínek, viszont Demanmandába ritkábban járok át, szóval most nehezebb dolgom van.

Közben egyre tisztábban látta a túloldalon lévő tájat.

– Fogd jó szorosan a kezem! – fordult a lány felé. – Átmegyünk.

Natasha azt tette, amire a fiú utasította, majd közösen elmerültek a titokzatos ködben.

A kastélynak hűlt helyét találták, mikor megérkeztek, de Hiro elé ismerős helyszín tárult. Valamiért mindig ide nyitotta az összes portálját, és ez semmi jót nem ígért. Készült erre a szituációra, ezért külön tervet is kidolgozott rá. Ez abból állt, hogy minél hamarabb eltűnnek onnan.

Natasha azonban nem így gondolta. A tisztás teljesen a bűvkörébe vonta. A lány a vízeséshez szaladt, izgatottan tanulmányozta a körülötte lévő növényzetet, és cseppet sem érdekelte, hogy rossz helyen kötöttek ki.

– Hiro, gyere ide! – hívta a fiút boldogan. – Itt minden olyan gyönyörű!

Minden csendesnek és nyugodtnak bizonyult, de Hiro tudta, hogy mi következik. Nagy megkönnyebbülésére a lények még nem érkeztek meg, így maradt egy kis idejük, hogy elmeneküljenek.

– Tasha, indulnunk kell – lépett a lányhoz, és finoman megérintette a vállát. – Már várnak minket.

Natasha továbbra is csak ült a parton. A természet volt a gyengéje, minden ezzel kapcsolatos dolog érdekelte. A zöld szempár könyörgőn nézett az ifjú démonra.

– De hát ez a hely annyira szép! – sóhajtott. – Olyan régóta vágytam arra, hogy itt lehessek! Nem maradhatnánk még egy picit?

– Holnap kijöhetünk ide – hazudta a fiú. – Most muszáj mennünk.

De ekkor már késő volt. A vörös ég sötétségbe borult. A vízből és a fák mögül fekete masszák bukkantak föl. Tejfehér szemük érzelemmentesen meredt a fiatal párra. A legnagyobb egyenesen feléjük tartott. Méretével jelentősen kitűnt a többi közül. Ők voltak Hiro ősellenségei és a legrosszabb rémálmai: a fekete szellemek. Ráadásul egy mutánst is sikerült kifogniuk.

Natasha a fiú karjába kapaszkodott. Semmiféle félelem nem látszott a lányon. Olyan kíváncsisággal bámulta a lényeket, mint a tisztás többi részét. Hiróban megfagyott a vér, és remegni kezdett. Tudta, hogy nem blokkolhat le, de nem bírt tisztán gondolkodni. A félelem, hogy elragadják, és átváltoztatják őket, túl nagy volt benne.

– Ezek azok a lények, amik kiskorodban megsebesítettek? – kérdezte tőle halkan a kedvese.

– Fuss! – csak ennyit bírt mondani. – Menekülj!

A lány nem mozdult. Csak nézte, ahogy a fekete szellemek egyre közelednek. Nem sejtette, mit fognak vele csinálni.

– Emlékezz, hogy mit mondtam! – folytatta Hiro kétségbeesetten. – Meg fognak ölni, ha nem tűnsz el.

Natasha, mintha felfogta volna a helyzet súlyosságát, távolabb lépett a párjától. Fejét kapkodva, idegesen kereste a kijáratot a sötét tömegben, de már késő volt. Teljesen bekerítették őket.

Hiro megpróbálta felidézni azokat a technikákat, amiket anno az apja tanított neki, de a félelem mindenét megbénította. Csak arra tudott gondolni, hogy itt van a vég, és meg fog halni a kedvesével együtt. Már csak abban reménykedhetett, hogy ugyanarra a túlvilágra kerülnek.

A fekete szellemek nagy erővel indultak meg feléjük. A mutáns egyenesen a lány irányába tartott, akit Hiro a nagy masszaáradatban teljesen szem elől tévesztett. Csak egy sikoltást hallott.

Mintha egy részét kitépték volna a testéből. Szúrt a szíve, és egyre hevesebben vette a levegőt. Felüvöltött kínjában. Utoljára akkor érzett ekkora fájdalmat, amikor ősellenségei szétmarták az arcát és a hátát. A sérülést ezúttal a lelkén ejtették. Düh és bosszúszomj áradt szét benne. Már csak egy dologra bírt gondolni: a pusztításra.

A lények egyre gyorsabban forogtak körülötte, és ismeretlen nyelven beszéltek hozzá. Hiro beleszédült a váltakozó, tejfehér szempárokba. Nem értette, mire várnak, azt viszont pontosan tudta, hogy mit kell tennie. Az összeset ki akarta irtani.

– Hagyjatok! – üvöltötte torkaszakadtából, és egy fénygömb kitüremkedett a mellkasából. A fekete szellemek elűzője.

– Pusztuljatok! – ordította, és a vakító fény belepte az egész tisztást.

Mikor magához tért, a lények mind egy szálig eltűntek. Hiába nézett kábán körbe, Natashának is nyoma veszett. A legnagyobb rémálma vált valóra. Ő megmenekült, de gyáva volt megmenteni azt, aki a legfontosabb volt a számára.

Ami ezután történt, arra csak ködösen emlékezett. Valahogy sikerült eljutnia a kastélyhoz, ahol a nővére nyitott neki ajtót. Szoros összeköttetésben álltak egymással, és biztosan megérezte, hogy veszély érte. Leültette az egyik társalgóba, majd azonnal hívta az apját és a gyógyítókat.

Hiro képtelen volt elmagyarázni a történteket. Csak annyit bírt kinyögni, hogy fekete szellemek. Aztán azonnal Natasha jutott az eszébe. Az arcát a kezébe temette, és keservesen hívogatta a lányt.

– Az elméje zavaros – tette a kezét a fejére a nővére. – Nem tudok belelátni.

– A teste nem sérült – közölte az egyik fénydémon gyógyító, miután megvizsgálta –, de súlyos trauma érte.

– A fe-fekete szellemek – emelkedett fel a fiú ijedten. – Ott voltak. A réten.

– Megtámadtak, fiam? – kérdezte az apja.

Hiro idegesen tördelte a kezét. Az egész teste remegett, ahogy visszagondolt arra, ami történt.

– Meg akartak. De aztán elűztem őket, ahogy tanítottad, csak…

Nem bírta folytatni. Mindig is próbálta elrejteni az érzelmeit, de ezúttal könnybe lábadt a szeme. Korábban úgy vélte, hogy akik hatalommal bírnak és erősek, sosem sírnak. Feldobta a lábát a fotelre, és szorosan összekuporodott, hogy ne lássák, mennyire összetört. Kezdett elviselhetetlenné válni ez a nagy felhajtás. Annyira friss volt minden! Az egész életét újra kellett értelmeznie. Az összes képességét, amit Nürtz-Kratmandában tanult, a kapcsolatait, mindent, amit abban az időszakban megismert. El akart vonulni a világ elől.

– Elviszem az északiakhoz – jelentette ki az apja.

Ekkor egy ismerős hang zengte be az előteret.

– A wandarokra semmi szükség – jelent meg Sólyom a lépcsősor tetején. A nővérén kívül csak ő tudott Natasháról Demanmandában. Valószínűleg mindent hallott, és úgy vélte, ideje kimentenie az öccsét ebből a helyzetből.

Hiro gondolatait a kedvese halála töltötte ki. Nem tudta megmenteni azoktól a rohadékoktól.

– Ó, Tasha! – ismételgette a nevét. – Úgy sajnálom!

Eközben Sólyom benyomult a köréjük gyűlt tömegbe, és karon ragadta a testvérét. Olivaszínű bőre kitűnt a családja és a gyógyítók közül. Nem sok tűzdémon élt a kastélyban. A hozzáállásával igazi különcnek számított.

– Én tudom, mi baja van, és hogy mire van szüksége – mondta. – Gyere, öcskös! – karolta át. – Elvonulunk.

– Sólyom! Ebben a kastélyban én hozom meg a döntéseket – kiáltott utánuk Lángész nagyúr ingerülten. – Azonnal hozd vissza a testvéredet! És mégis ki ez a Tasha, akiről egyfolytában beszél? Ki vele!

– Atyám, nos – kezdett magyarázkodni a nővére –, ő Hiro partnere, mármint barátnője.

Hiro megtorpant a lépcsőn, és a tömeghez fordult.

– Csak volt – mondta ki a fájdalmas szavakat. – Megölték.

– Tessék? – indult felé a lány. – Te elhoztad őt ide? – kérdezte ingerülten. – Demanmandába?

– Csitulj már el, Helga! – szólt rá Sólyom. – Nem látod, hogy mennyire megviseli?

– Hogy merészelsz így beszélni a saját testvéreddel?

– Elég legyen! – visszhangzott az egész hall a nagyúr hangjától. – Magyarázatot kérek mindkettőtöktől.

Sólyom farkasszemet nézett az apjával. Vörös íriszében izzott a gyűlölet. Ha valakit az akarata ellenére több hónapon keresztül bezárnak, az csak ront a családi kapcsolatokon.

– Egy pillanat, és visszajövök – közölte hűvösen, majd szorosan megfogta az öccse kezét, és elteleportáltak.

Hiro szótlanul ült a fehér franciaágyon, miközben a bátyja fel-alá járkált a lakosztályában.

– Hát persze, hogy azonnal a fehér egyenruhásokhoz akar elvinni! – dühöngött. – Ha megtudnák, hogy egy emberrel voltál együtt, azonnal műszerek alá kerülnél.

Hiro nem értette, hogy Sólyom mióta lett ennyire wandar-ellenes, de most nem is ez zavarta a legjobban.

– Azt mondtad, hogy apa el fogja fogadni – suttogta.

– El fogja fogadni – ült le mellé a tűzdémon. – Most csak azért ennyire ideges, mert nem tudja, miről beszélünk. Meg persze aggódik érted, mint mindig. De ne törődj ezzel! – tette a vállára a kezét. – Helgával mindent megmagyarázunk neki.

– Az egész jövőmet vele terveztem – törölte le a könnycseppeket az arcáról.

– Tudom, öcskös. Tudom – révedt maga elé bánatosan Sólyom. – Ötletem sincs, hogy én mit tennék a helyedben. Én már attól kivagyok, hogy Alkonyt hónapok óta nem láthattam.

– Meddig kell még a kastélyban maradnod?

– Nem tudom, de ahogy most viselkedtem, apa fixen meghosszabbítja az ittlétem. Megyek is, hátha megenyhül, ha megérti a helyzetet – túrt bele idegesen éjfekete hajába, majd feltápászkodott.

– Köszi, hogy kimentettél onnan – nézett fel rá Hiro.

– Erre vannak a testvérek – mosolygott együttérzőn Sólyom. – Sajnálom, ami történt – sóhajtotta. – Én is kedveltem Natashát.

– Az egész az…

– Nem, nem a te hibád. A fekete szellemeké.

– Ha nem lennének traumáim a balesetem óta, sosem nyitnám a portáljaimat a lehető legrosszabb helyre.

– De ne feledd, ez is a fekete szellemek hibája!

– Én mentem közel hozzájuk – emlékezett vissza a gyermekkori incidensre. Remegő kezét az arcára tette.

– Akkor is a hatásuk alá vontak. Nem tehettél róla.

Sólyom szavaiban lehetett némi igazság. Natashát is teljesen megbűvölték. Csak akkor kezdett menekülni, amikor már túl késő volt. De neki meg kellett volna védenie. Ahogy a támadásra gondolt, elöntötte a kín. Legszívesebben kitörölte volna az emlékezetéből, ami történt.

Sólyom mintha csak a gondolataiban olvasott volna. Bár lehet, hogy azt is tette. Hiro annyira gyengének érezte magát, hogy nem bírta leblokkolni a testvérét.

– Helga lehet, hogy tudna segíteni. Egyre jobban hatást tud gyakorolni az elmére.

– Nem – emelte fel a kezét elutasítóan Hiro. – Emlékezni akarok Tashára, ahogy Nürtz-Kratmandára is. Az a világ másfél év alatt többet adott nekem, mint Demanmanda tizenöt év alatt.

– Ezt át tudom érezni – sütötte le a szemét Sólyom. – És ne feledd, van ott még egy küldetésed!

Hiro a főhadibázisra gondolt. Úgy tűnt, mintha évek teltek volna el azóta, hogy Natashával távoztak onnan. Tudta, hogy egyszer vissza kell térnie, de a szerelme nélkül biztosan minden más lenne. Főleg úgy, hogy a csapata vezér nélkül feloszlott.

– Most muszáj indulnom – nyomta le az ajtókilincset Sólyom. – Biztosan boldogulsz egyedül?

– Igen – válaszolt bizonytalanul Hiro. – Csak össze kell szednem a gondolataimat. Ez elég sok most így nekem.

– Ha bármire szükséged van, vagy készen állsz beszélni róla, mindenképp szólj! – biccentett a tűzdémon, azzal kilépett a folyosóra.

Közben besötétedett, és Nilreb utcáin kigyúltak a fények. Hiro a panorámaablakához indult, hogy jobban szemügyre vehesse rég nem látott hazáját. Ám tekintete az épületeken túlra révedt. A tisztásra, ami már másodjára változtatta meg az életét.

2. fejezet

A VEZÉR VISSZATÉR

Mikor Katarina az iskolai évnyitó után hazaérkezett, útja azonnal a szobájába vezetett. Lehámozta magáról a szűk ünneplőöltözéket, és kényelmes tréningruhába bújt. Az iskolatáskájából kivette az új tankönyveit, és egy nagy csattanással az íróasztalra dobta őket. Összekötötte kócos, sötétbarna haját, majd a hatalmas DVD-s polcához fordult.

Bár 2016-ot írtak, és mindenki a netről nézett filmeket, Katarina szobája tele volt DVD-vel. Az összes pénzét erre költötte. Amikor kisebb volt, a szülei mindig ellenezték, ha elcsente a nagybátyja polcairól a Tim Burton által rendezett filmeket, és késő esténként megnézte őket. A legtöbbet nem értette, de a stop motion filmek világa lenyűgözte. A mesékben megtalálta azt a világot, amelyben igazán elveszhetett. Felső tagozatban, míg mások a pornográfiával és az ellenkező nemmel ismerkedtek, ő a Disney-filmekre kattant rá. Minél többet meg akart tudni az animációs filmek készítéséről, és titkos vágya volt, hogy felnőttkorában ezzel foglalkozhasson.

Az új órarendje szerint idén a legtöbb napon nyolc órája lesz, és ehhez még hozzá fog jönni a felvételi előkészítő is. Miközben végigsimította az ujjait a DVD-tokok gerincén, azon tűnődött, hogy ebben a kemény rezsimben mikor lesz ideje szórakozni.

Végül egy régi, klasszikus darabra esett a választása, a Barbie hercegnő és koldusra, amit még a postán szerzett be évekkel ezelőtt. Beindította jó öreg televízióját, és kényelmesen elhelyezkedett a babzsákfotelben.

Miközben a menüben kiválasztotta a megfelelő nyelvet, eszébe jutottak az ellenségei: az osztálytársai. Tudta, hogy sokan nőttek a nyáron, de inkább úgy érezte, hogy ő ment össze. Sok fiú mutált, a lányok pedig egyre erősebben sminkelték magukat. Minden egyes alkalommal, amikor a hat kiló alapozójukra nézett, majd elhányta magát. Már ezt az egy napot is túl hosszúnak érezte velük, ezért megérdemelte a kikapcsolódást. Elhatározta, hogy addig fogja a tévét bámulni, amíg ki nem dől. Igen ám, de hiába volt éjjeli bagoly, hamarabb kimerült, mint amire számított. Már az első betétdalnál lecsukódott a szeme.

Katarina igazából Valósvilágból származott, de a felettébb erős fantáziája miatt a lelke fele Nem Valósvilághoz kötődött, így át tudott utazni egyikből a másikba. Legalábbis ez volt az ő teóriája. Ismert olyanokat, akik úgy hitték, azért jutottak hasonló sorsra, mert úgy kilógtak a sorból, mintha egy piros könyvet raktak volna a kékek közé. De akadtak olyanok is, akik úgy gondolták, hogy azért kapták ezt a lehetőséget, hogy elbújhassanak a valóság és a szenvedés elől.

A valóságot Katarina se kedvelte, de sosem gondolta, hogy szenvedett volna tőle. Inkább csak örökös ellenségeskedésben állt a többi emberrel, akik folyamatosan el akarták nyomni és be akarták fogni a száját, hogy olyanná váljon, mint ők, ezért már ovis kora óta állandóan káoszt teremtett maga körül. A társai emiatt csak megvetéssel bámultak rá.

Mások azt nem szeretik, ha különböznek a többiektől, ellenben Katarina azt gyűlölte, hogy a többiek nem olyanok, mint ő. Szerencsére Nem Valósvilágban ez nem jelentett problémát.

Először második osztályban kelt át. Akkoriban megszállottja volt az Alice Csodaországban filmeknek. Rengetegszer végignézte őket, és minden egyes alkalom után azt kívánta, hogy ő is olyan képtelen kalandokba keveredjen, mint naiv főszereplőnk, Alice.

Egyszer az udvaron el akart aludni, hogy eljuthasson a fehér nyúlhoz. Részben valóra vált a kívánsága, csak éppen a tökéletes zűrzavar menőbb és testreszabottabb változatába került, az anarchiától túlfűtött Nem Valósvilágba. Itt végre szabadon kiengedhette korlátlan devianciáját, és azt csinálhatott, amit akart. A helyiek semmi kivetnivalót nem találtak a viselkedésében, senki nem szólt rá.

Attól a pillanattól kezdve mindig izgatottan lépett be a különös világba, mert itt sokkal jobban ki tudta fejezni magát, mint a hazájában. Úgy érezte, itt végre szabadságra talált. Nem Valósvilág egy terápia volt számára, aminek függőjévé vált. Az évek során számtalan különböző szervezethez csatlakozott, csapatokat alapított, melyekről több száz oldalnyi krónikát írt.

Nem Valósvilágot nehezen lehetett leírni. Különböző nyelvű régiókból állt, de mindenki megértette egymást. Kivéve, ha írott szövegeket olvastak, amit a tükörírás is megnehezített. A démonok a helyet Nürtz-Kratmandának hívták. Ez a név Katarinát mindig az alsós németszakkörre emlékeztette. A területek is furcsák voltak. Egy erdő vagy egy puszta akkora is lehetett, mint Izland. Léteztek békés, és háborús részek, de mindegyik felboríthatta a fizika törvényeit, akárcsak egy régi rajzfilmben. Akármilyen lény megfordulhatott itt az egyszerű embertől egészen a sárkányokig. Katarina még sosem látott sárkányt, de biztos volt benne, hogy léteznek valahol.

Akik Valósvilághoz is kötődtek, gyakran arról számoltak be, hogy először valamilyen ködben kötöttek ki, és utána következtek a furcsábbnál furcsább események. Katarinával is ugyanez történt, ha nem egy specifikus helyre akart átkelni. Miután a lába földet ért, és kinyitotta a szemét, elvigyorodott, és útnak indult, hogy ismerősökre akadjon.

Legutóbbi projektje az első, saját maga által alapított csapata, a Legyőzhetetlenek volt. De ez sem bizonyult hosszú életűnek, mint ahogy a többi tagsága sem. A csapat körülbelül másfél év után feloszlott, de most nem azért állt tovább, mert megunta. Nagyon szerette a társait, de az utolsó hónapokban minden a feje tetejére állt.

A csapatot ő és egy démon alapította, akinek barátnője lett, és lassan a többiek is lemorzsolódtak. Közben őt elérte a serdülés és egy piszokdémon. Katarina addig soha nem hallott róluk, de mikor megszállta egy, azonnal tudta, hogy milyen feladat jutott ezeknek a parazitáknak. Arra teremtették őket, hogy nemi vágyat keltsenek azokban, akik átkelnek a világok között, és hazaküldjék őket pasizni meg csajozni, esetleg pornográfiát nézni. Ezek a dolgok természetesek egy átlagos kamasz életében, de ahhoz, hogy valaki Nem Valósvilágba át tudjon kelni, gyermeki fantáziára van szüksége, ami a szexuális tartalmak miatt nem csoda, hogy meggyengül.

Ahogy a köd feloszlott, Katarina elhagyatott épületekkel találta szembe magát. Az ilyen szellemtelepülések teljesen megszokottak voltak Nem Valósvilágban. Csalódott volt, amiért sok hónap után egy ennyire unalmas helyre utazott, de elhatározta, hogy felkutatja az épületeket, hátha talál bennük valami érdekeset.

Mikor megszállta a piszokdémon, hiába próbált küzdeni ellene, beleesett a csapdájába. Alig egy hónap alatt annyi információval lett gazdagabb, hogy alig tudta ép ésszel felfogni. Ráadásul a szülei vallása is megbonyolította a dolgokat. Addig egyáltalán nem zavarta, hogy kiközösítették, mert tudta, hogy Nem Valósvilágban várnak rá, de mikor azt vette észre, hogy a szentségtelen gondolatai miatt nehezére esik az átkelés, valami összetört benne. Ráadásul a szenvedéseire a szeretett nagybátyja halála is rátett egy lapáttal. Volt, amikor testnevelésórán összeesett, és sírásban tört ki. Ismét ugyanazok a szemek meredtek rá, mint régen. A tanárokkal ordított, és gyűlölte magát emiatt. Az osztálytársait alsó tagozatban egy-egy balhés helyzetben még elverte, de hetedik második félévében a fiúk már jóval erősebbnek bizonyultak nála. Egyszerűen csak kiröhögték, ha megpróbálta megütni őket, és mivel nem akartak az igazgatóhoz kerülni, verbálisan bántalmazták. A nyári szünetre már idegroncsnak érezte magát. A piszokdémonnak ekkor nyoma veszett.

Ahogy a koszos üvegszilánkokon lépkedett, eszébe jutottak a bántó szavak. Az egyik épület fehér falait vérfoltok borították. A szél egy fakó szórólapot fújt elé, ami egy éjszakai klub buliját hirdette. A dátum még tavalyi volt. Azóta biztos valamiféle random apokalipszis tört ki, ami lakhatatlanná tette a környéket. Annyi minden történhetett, mióta nem járt itt. Biztos rengeteg izgalomból maradt ki. Talán a csapata segítségével megvédhette volna ezt a várost.

A fantáziája nehezen tért vissza, a piszokdémonlány túl nagy kárt tett benne. Amikor esténként próbált átkelni, magától felébredtek benne a kéjes gondolatok. Hogy elterelje a figyelmét, különböző emberek életrajzi könyvébe vetette magát. Mint egy mesterséges intelligencia, egyre okosabb lett.

Egy ideig úgy gondolta, hogy az élete további része nyugodtan fog telni. Csapat nélkül. De eluralkodott rajta a honvágy. Hiányzott neki Nem Valósvilág, ezért úgy döntött, hogy jó keresztény család sarjaként szembeszáll a szentségtelen gondolatokkal, hogy újra hihessen a különös világban.

Ezen a szeptember elsejei napon végre sikerrel járt. Sokáig görcsösen próbált koncentrálni az átkelésre, de már igazán megtanulhatta volna, hogy mindig akkor történnek a legizgalmasabb dolgok, amikor az ember a legkevésbé számít rájuk. Elvégre Hiro is így jelent meg a szeme előtt két éve.

Már épp indult, hogy felfedezze a következő épületet, amikor az egyik ház ajtajában megpillantott valakit. Először azt hitte, hogy sikerült megidéznie régi démontársát, Hirót, de ez a srác magasabb és vékonyabb volt nála. Tetőtől talpig feketét viselt. Félhosszú, göndör haja az arcába lógott. Kifestett, gesztenyebarna szemével az utcát kémlelte.

– Cat? – szólította meg, amikor meglátta, és azonnal elé teleportált.

Démonnak démon volt, de nem Hiro, hanem Árnyék, aki szintén a Legyőzhetetlenek közé tartozott. Katarina örömmel könyvelte el, hogy a fiú gót stílusa semmit nem változott.

– Hónapok óta nem láttalak. Mi történt veled? – kérdezte tőle. – És mi ez az új külső?

Bár Árnyék kinézete ugyanolyan maradt, Katarináé sokat változott. Mikor egyszer honvágy kínozta, lerajzolta, hogyan akar majd kinézni, ha egyszer sikerül neki visszatérnie. Eldobta a szivárványszínű haját, viszont az unalmas, sötétbarna tincsek mellé tett egy kis narancssárgát. Nyáron ezt Valósvilágban is megpróbálta, de hajvágás lett a vége. A bordó, ovális szemüvegét is meghagyta. Még nem volt olyan erős, hogy manipulálja a látását, így enélkül mindent csak homályos foltokban látott. Ha nem változtatta volna vissza az életkorát, Nem Valósvilágban már tizenhét éves lett volna, de így tizennégy maradt. A magasságát még nem tudta növelni, ahogy a súlyát sem redukálni, így jóval kisebb és dundibb volt, mint a régebbi formájában, de úgy vélte, kezdésnek ez is megteszi.

– Árnyék! – ölelte át a démont. – Jó újra látni! Nyolc hónap nem sok idő, de megváltoztam – nézett magára.

– Vettem észre – lépett el tőle a fiú. – Sosem voltál ennyire ölelkezős.

– Bocsi, csak úgy jött – birizgálta zavartan a pulóvere ujját. – Örülök, hogy végre visszatérhettem ide, és azonnal egy ismerős arccal futottam össze.

A démon zsebre tett kézzel kémlelte a lány új kinézetét.

– Mi van a neveddel? – kérdezte.

– Az maradt, de a Cat helyett inkább hívj Katarinának!

– Miért a valósvilágbéli neveden? – kíváncsiskodott tovább Árnyék. – Miért nem maradsz a Catnél?

– Ez az én döntésem – fonta keresztbe a karját maga előtt morcosan a lány. – A Cat túlságosan kötődik a Legyőzhetetlenekhez.

– Tényleg, miért is oszlottunk fel?

Katarina visszaemlékezett a piszokdémon rémtetteire, és azonnal pajzán gondolatok kavarogtak a fejében. Ijedten nézett a kezeire, amik hirtelen halványodni kezdtek.

– Ez bonyolult – szisszent fel.

– Mondd el! – biztatta Árnyék, de Katarina torkán akadtak a szavak.

– Most komolyan nem tudod? Te vagy itt az, aki belelát az emberek fejébe – bökte ki végül a lány. Nem szívesen beszélt erről. Az iskolában épp eleget csesztették, mikor véletlenül fényt derítettek a részleges addikciójára. Szerencsére a szülei nem tudták meg.

Utálta, ha beleolvastak a fejébe, de most inkább ezt részesítette volna előnyben.

– Jó, de mégis miről kellene tudnom? – tárta szét a karját kérdőn a démon.

– Hát nem látod, hogy halványodom? – csattant fel türelmetlenül a lány. Arról nem tudott, hogy a normális démonok milyen szemmel nézték a parazita társaikat, de ha vágydémonoknak nevezték őket, akkor biztosan nem a legerkölcsösebbnek ítélték meg őket.

– A halványodás sok mindentől lehet – értetlenkedett Árnyék. – Lehet, hogy épp fel akarnak ébreszteni.

– Na, jó! – sóhajtott a lány. – Van egy piszokdémonom – motyogta alig hallhatóan. – Vagy vágydémonom, ha így jobban tetszik.

– Neked van vágydémonod? – kerekedett el a srác szeme.

– Februárban szereztem be – pirult el Katarina. – Mondhatni, elég nagy kárt tett a fantáziámban.

– És még most is benned van?

– Őszintén szólva, fogalmam sincs. De ha betekintést akarsz nyerni, akkor…

Árnyék egy ideig nem szólt semmit, csak a lány fejére fókuszált. Katarina közben próbálta tisztábban felidézni azokat az emlékeket, amelyek a parazitához kötötték. A szexuális részt inkább nagy ívben kerülte, és az iskolai csesztetésre meg az önutálatra fókuszált. A démon arcáról semmilyen érzelmet nem lehetett leolvasni.

– Igen, a vágydémonok valóban meg tudják őrjíteni az átkelőket, de ilyet még nem láttam – magyarázta.

Katarina eleinte azt hitte, hogy az emlékeire gondol.

– Sajnálom, hogy nem tudtam kapcsolatba lépni veletek. Csoda, hogy most itt vagyok. Eddig azt hittem, hogy soha nem térhetek vissza.

– Cat – szakította félbe Árnyék. – Én még rosszabb dolgot láttam.

A lánynak elakadt a lélegzete. Mi lehet még ennél is rosszabb?

– Azt mondtad, hogy csak egy vágydémonod van – folytatta a fiú. – De igazából kettő van benned.

Katarina azt hitte, hogy a ma esti utazása sokkal kellemesebb lesz, de ez a hír még az évnyitó borzalmait is felülmúlta. Azt hitte, hogy már megszabadult a parazitától, erre kiderült, hogy dupla adagot kapott belőle.

– Mi? – csak ennyit bírt kinyögni.

– Az, amelyikről beszéltél, elég kevés aktivitást mutat, de a másik életben tartja őt, és sokkal erősebbnek tűnik. Ha kirobbannak, mindkettőjüknek akkora ereje lesz, hogy olyan tetteket hajtanak majd végre, amik az egész életedet befolyásolhatják.

Árnyék hangjában nem volt aggodalom. Végig úgy beszélt, mint egy orvos, aki épp egy beteget diagnosztizál.

– De én nem akarok még felnőni ehhez! – dobbantott dühösen Katarina. – Egyszerűen túl fiatal vagyok ahhoz, hogy a drága időmet ilyen dolgokkal töltsem. Elegem van ebből az egészből. Egyáltalán mit keresel egy putri közepén? – váltott témát. – Hol van Bajtárs?

Árnyék savanyú arcot vágott. Ő inkább a lány problémáját ecsetelte volna, minthogy belekezdjen a sajátjába.

– Nos, igaz, hogy testvérek vagyunk – vakargatta a halántékát –, és mindig együtt mentünk mindenhová…

– Ez nem meglepő. A razfilmekben minden iker ezt csinálja – kotyogott bele akaratlanul a lány. – Csoda, hogy nem fejezitek be…

– Egymás mondatát – vette vissza sietve az ellopott szót a démon. – Tudom. Utálom ezt a sztereotípiát.

– Ugye? – kiáltott lelkesen Katarina, majd folytatta a fecsegést. Minden pillanatot meg akart ragadni, amiben a filmekről beszélhetett. – Én is. Akkora egy klisé!

– Nem ennek van itt a helye, Cat – komorodott el egy szempillantás alatt Árnyék. – Bajtárs a csapat feloszlása óta nyomtalanul eltűnt. Még érzékelni sem tudom, hogy hol lehet. Életjelet sem küld magáról.

Amikor egy ilyen történetet hallott, mindig bűntudat uralkodott el rajta. A szíve nehezebbé vált és teljesen leblokkolt. Egyszerűen nem tudta, milyen érzelmet kellene mutatnia. A reakciója nem is nyerte el a démon tetszését.

– Ha szereted a képtelen történeteket, akkor most itt van egy – forgatta a szemét. – Amikor a keresésére indultam, egy szellemhölgy látogatott el hozzám. Tudta, hogy mi vagyok, ismerte a múltamat, valamint azzal is tisztában volt, hogy épp mekkora gondban vagyok.

– Hm, ez előfordulhat – tűnődött el a lány. – Elvégre Nem Valósvilágban vagyunk. Biztos létezik egy olyan temető, ahonnan kiszöknek a halottak szellemei.

Árnyék ignorálta a hozzászólást, és folytatta a történetet.

– Azt mondta, hogy egy csapatot szervez, ami olyan nürtz-kratmandai emberekből áll, akik nem emlékeznek a múltjukra, keresnek valakit, vagy nem tudják eldönteni, hogy kik is valójában. Nekik akar segíteni.

– Csak nem a Keresem a családomból jött, és önismereti programokból inspirálódott?

– Nem tudom, miről beszélsz, de ez nem vicces – rázta a fejét a démon. – Egyébként is, ebben a világban sokan nem találják önmagukat. A csapat neve: Kapucnisok.

– Ez egy nevetséges név – bukott ki a lányból.

– Miért? A Legyőzhetetlenek sem volt jobb. Hányszor győztek le minket? – vágott vissza Árnyék.

– Jó, bevallom, nem volt egy hiteles név, de még így is jobb, mint a Kapucnisok.

– Először nem akartam csatlakozni, de aztán rájöttem, hogy hasznos lehet. Főleg úgy, hogy a csapat feloszlása után ennyire egyedül maradtam. Már fél éve élek velük. Néhány embernek sikerült megoldani a problémáját, azok el is mentek, de egyvalaki maradt. A lányt Zoénak hívják, és kiderült róla, hogy féldémon.

Katarina azt hitte, rosszul hall.

– Féldémon vagy fénydémon? – értetlenkedett.

– Féldémon. Igen, én se gondoltam volna, hogy létezhet ilyen. A szüleit kiskorában fekete szellemek ölték meg. Nem emlékszik semmire, és az is kérdéses, hogy ez melyik világban történt. De az biztos, hogy egy erdőben találtak rá és egy nürtz-kratmandai árvaházban nőtt fel.

„Minden szülőd meghalt” történet: kipipálva – gondolta magában a lány.

– Biztosan jól kijönne Hiróval.

– Mióta én is a csapat tagja vagyok – folytatta Árnyék –, tanítom őt, mint ahogy régen Hiro engem. Talán a szellemhölgy neked is tudna segíteni, legalábbis nevelhetne beléd egy kis jó modort.

– Jaj, már! Ne kezdd már te is! – duzzogott Katarina. – Hiszen Nem Valósvilágban vagyunk.

A démonfiút ez egyáltalán nem hatotta meg.

– Fogd meg a kezem! Teleportáljunk a főhadibázisukra!

– Mi? – lépett hátrébb a lány. A csapat tevékenységét túl unalmasnak találta. Kezdte hiányolni azt az időszakot, amikor mindenkinek ő parancsolhatott, és egy egész osztagot harcolni küldhetett. – Ez nekem túl gyors. Egyáltalán minek csatlakoznék?

– Mi van, ha el tudja távolítani a vágydémonokat a fejedből? – próbálta meggyőzni Árnyék.

Katarina visszagondolt a parazita bűntetteire.

– Nincs több szenvedés és aggodalom? – kérdezte.

– Nincs.

– És a hölgy addig is csak velem foglalkozik majd? – vigyorodott el önelégülten. Csak a saját története érdekelte, nem akart vadidegenek múltjával foglalkozni.

– Biztos – vont vállat Árnyék.

– Direkt azért jöttél ide, hogy üdvözölj, mi? – karolt bele a démonba. – Megérezted, hogy itt vagyok.

– Mit hittél? A paprikaszagú mágiádat kilométerekről ki lehet szagolni. Csoda, hogy még nem nyírtak ki.

Nevetgélve megszorította a srác kezét. A teleportálás nem volt nagy kunszt a démonok körében. Mindnyájan képesek voltak rá. Többször utazott velük ezzel a módszerrel, megszokta már a hirtelen környezetváltást. Kissé nyugtalannak érezte magát, de tudta, hogy ez csak egy mellékhatás, elvégre régóta nem csinált ilyet. A következő pillanatban már máshol jártak.

– Árnyék, megmondanád nekem, hogy ez a hely miért néz ki úgy, mint a Legyőzhetetlenek főhadibázisa? – háborodott fel az ismerős látványon.

Az előtérben egy ugyanolyan, labdaadagolóval felszerelt pingpongasztal állt, mint az előző bázisukon. A falak is ugyanolyan pasztellsárgák voltak. Az ülőhelynek szolgáló dobogókat is mintha onnan szerezték volna.

– Ja, én mondtam a vezetőnek, hogy legyen ez az új dizájn. Ezek mind onnan vannak – mutatott a bútorokra Árnyék.

– Te elhoztad a bázis összes cuccát? – sipákolt a lány.

– Miért? Úgy se használta már senki. Szerintem azóta már be is omlott.

Katarina bűnbánóan lesütötte a szemét. Az ő feladata lett volna, hogy karbantartsa a föld alatti bázist, elvégre ő teremtette. Amikor erősebb volt, a semmiből akár egy egész épületet létre tudott hozni. Erre most még a látásán se tudott javítani.

– Mindenkinek saját szobája van, mint ahogy nálunk is régen – folytatta Árnyék.

– És hol vannak a többiek? – nézett körül. – Mi mindig az előtérben szórakoztunk.

– De ez már nem a Legyőzhetetlenek, Cat. Meg amúgy is, meg vagyunk fogyatkozva.

– Árnyék, azt mondtad, hogy ma hamarabb jössz – lépett ki az egyik szobából egy fiatal lány. Sötétbarna haja eltakarta az egyik szemét, és olyan neonrózsaszín kapucnis pulóvert viselt, hogy az már szinte megvakította az embert. Megtorpant, amikor meglátta az idegen jövevényt. – Ki ez a fruska?

– Hé! – tűrte fel a pulcsija ujját Katarina. Bár Valósvilágban a fiúkkal már nem tudott elbánni, a lányok nem jelentettek számára kihívást. – Kit neveztél te fruskának?

– Zoé, ő itt egy régi ismerősöm, Katarina – mutatta be Árnyék.

– Látom is rajta – csodálta meg a harci pozícióját és eszelős tekintetét Zoé. – Olyan, mint egy hurrikán.

– Katarina vagyok, nem Katrina – sziszegte. – Mellesleg, ezt bóknak veszem.

– Nürtz-Kratmandában csak Catnek hívjuk – jegyezte meg a démonfiú.

– Ne már, Árnyék! Megbeszéltük, hogy már nem használom ezt a nevet – fordult hozzá ingerülten.

– Áh, szóval Cat – kuncogott Zoé. – Végül is olyan az arca, mint egy macskának.

– Mi az, hogy macskaarcom van? – zavarodott össze a lány. – Soha senki nem mondta, hogy macskaarcom van.

– Ó, hogy én miért pont két szociálisan inkompetens lányt mutattam be egymásnak? – motyogta Árnyék.

– Mi az, hogy szociálisan inkompetens? – hallotta meg a sértést Zoé.

– Ezt eddig is tudtam magamról, de ezek szerint te nem – legyintett Katarina.

– Én ezt nem bírom, Árnyék. White asszony megmondta, hogy csak engedéllyel hozhatunk be másokat a bázisra. Mégis mi a francnak van ez itt?

– Mert White asszony segítségére van szüksége, ahogy itt mindenki másnak is – válaszolta a démon.

– Egyébként is te kezdted – jegyezte meg Katarina.

– Mi az, hogy én kezdtem? – húzta össze a szemöldökét Zoé.

– Te neveztél fruskának. Amúgy meg semmi közöd ahhoz, hogy én mit keresek itt – fonta össze maga előtt a karját. – Sőt, épp elég, ha a suliban kiröhögnek, szóval maradj csendben! Értve vagyok?

– Te akarsz nekem parancsolni? És igenis van közöm hozzá. Illetéktelen behatoló vagy, és nem akarom megosztani a bázisomat olyan emberrel, aki egy diliházból jött – lépett közelebb hozzá ellenségesen.

– Lányok, jobb, ha ezt azonnal befejezitek – szólalt meg Árnyék, majd telepatikusan Katarinához szólt. – Cat, ez az a lány, akiről beszéltem. A féldémon. Inkább ne mondj semmit, mert kezdi elveszíteni az önuralmát!

Katarina úgy tett, mintha meg se hallotta volna.

– Illetéktelen behatoló – ízlelgette a szavakat szórakozottan. – Kitől hallottam ezt utoljára? Talán a paprikaszagom irritál, vagy az, hogy részben nem idevalósi vagyok?

Ahogy kimondta, a levegőben találta magát.

– Már csak az hiányzik, hogy a falhoz vágj – forgatta a szemét Katarina. Valahol mélyen felébredt benne az aggodalom. Nem tudta, hogy mennyire gyorsan tud gyógyulni. Még nem akart visszatérni a túloldalra. – Na jó – tette fel a kezét megadóan. – Én befejeztem.

Erre Zoé csak magasabbra emelte.

– Mit képzelsz magadról, hogy ilyen gyorsan feladod, ember? – kérdezte hörögve.

Katarinának már nem számított, hogy megsérül-e. Ha harc, hát legyen harc!

– Szerintem pedig te hagyd abba ezt az egészet, mert nekem is van néhány trükk a tarsolyomban! – szólt vissza a lány, és reménykedett, hogy még rendelkezik az üvegirányító képességével.

– Mi folyik itt? – jelent meg hirtelen az előtérben egy másik alak. Katarina nem tudta kivenni, hogy ki lehet az, csak annyit látott, hogy nagyon magas, legalább két méter.

Úgy érezte, szétrobban a feje, a szíve egyre hevesebben vert. Aztán meghallott néhány belső hangot.

– Micsoda gyors eseménykavalkád! – szólalt meg egy ismerős szólam. A sajátja volt hat évvel ezelőttről. – Melyik világban vagyunk?

– Hát felébredtél? – cincogta egy másik lány. – Mindketten életre keltünk, és most elérkezik a belső káosz időszaka. Hihihi!

– Jaj, ne! – suttogta Katarina. Hirtelen eszébe jutott a szenvedés, amit a piszokdémon okozott neki. – Ez nekem túl sok – jelentette ki érzelemmentesen. Hirtelen kiszabadult Zoé szorításából, és az egész termet ellepték a semmiből érkező üvegszilánkok.

Utoljára még annak a lánynak a képe tűnt fel a szeme előtt, aki az előbb lépett be a szobába. Platina tincseit eltakarta a zöld kapucnija. Világoskék szeme kíváncsiságot sugárzott. Hórihorgas alkatával éppen felé tartott.

– Mi a franc volt ez? Hé, jól vagy? – orosz akcentusából némi aggodalom hallatszott.

Aztán minden elsötétült körülötte.

Mikor kinyitotta a szemét, kietlen sötétségben feküdt. Ahogy elfordította a fejét, Piszok vigyorgott az arcába. Rózsaszín bőre fényt árasztott.

– Meglepetés! – nevetett a piszokdémon.

– Igen, tényleg túl sok minden történt egyszerre – állapította meg Katarina. Előfordult, hogy a szervezetét túlterhelte Nem Valósvilág kuszasága. Ilyenkor a két világ közé került, a tudatalattijába. – Egy olyan szörnyetegtől, mint te és a fajtád, nem ijedek meg.

A piszokdémon lenézően tekintett rá.

– Ugye tudod, drágalátos Katarina Cat Veres, hogy a démonbarátaidat is így nevezed? – igazgatta a mély kivágású sportmelltartóját, amelyből kilátszódtak a fejletlen keblei. A gúnyos hangszíntől elöntötte a düh a lányt.

– Ők nem piszokdémonok, mint te – sziszegte Katarina.

– Ugyan, miben különbözöm tőlük? Mindketten démonok vagyunk, csak én jobban szeretem pusztítani az emberek elméjét.

– Miben sántikálsz már megint? – kérdezte.

– Miben-miben? Hát irányítani akarlak, mint mindig. De most nem fogsz legyőzni, mert már ketten vagyunk a buta kis fejecskédben – borzolta össze Katarina haját a kistermetű lény.

– Mit akar a másik? Csak nem még több felnőtteknek készült rajzfilmet?

– Ezt majd elmondja ő maga.

Olyan hirtelen zajlott le minden, hogy Katarina ijedtében hátraugrott. Egy vele egykorú lány teleportált elé, aki nem igazán hasonlított se rá, se Piszokra. A bőre normális színű volt, nem úgy, mint a másiknak. A haja félig kék, félig pink színben virított, ahogy az ajka és a szeme is, de legalább egy nyolcéves öltözködésének megfelelő, hosszú fehér ruhát viselt, és nem egy falat szoknyát. Még a hasa se látszott ki.

– Meg akarlak változtatni – szólalt meg.

Katarinát kirázta a hideg az új jövevény hangjától. Kislányos volt, de olyannak tűnt, mint gyerekkora horrorfilmjeinek szereplői, akiktől éjszakánként nem tudott elaludni.

– Te is? Mégis hogyan? – kérdezte riadtan.

– Fel kellene kicsit csavarni az érzelmeidet. Meg kellene változtatnod a jövőd. Nem Valósvilág már nem igazán neked való hely.

– Már megint fantáziagyengülésre pályáztok? – fordult a piszokdémonok felé dühösen a lány. – Nem hagyom, hogy megszálljatok. Elég volt egyszer. Többé már nem vesztek rá, hogy tizennyolcas karikás oldalakon garázdálkodjak.

– Nem, ez így nem lesz jó – válaszolta Piszok azon az akaratos hangon, ami régen Katarinára volt jellemző. – Ide figyelj, Összezavaró! – fordult az ijesztő lány felé, és valamit súgott a fülébe, amiből Katarina csak néhány szót tudott kivenni. – És aztán… Valósvilágban… igen… összejönne… imádni fogjuk.

– Miért nem telepatikusan kommunikáltok? – kérdezte unottan a kislányoktól.

– Mert így viccesebb – vont vállat Piszok.

– Bocsi, de én ebből csak azt tudtam meg, hogy megint Valósvilágban fogsz kicseszni velem.

– Ez jobb, mint az előző – visongott az Összezavarónak nevezett alak.

– Igen, mert én is jól akarok szórakozni – mosolygott önelégülten Piszok.

– Tudom, hogy mire megy ki a játék – mondta Katarina. – Ugyanazt akarod tenni velem, mint a múltkor? Sírjak sokat? Őrüljek meg? Legyek pajkos? Abból nem esztek. Már sokkal erősebb vagyok, mint akkor.

Az iskolai zaklatás kegyetlen dolog, de Piszok megjelenéséig Katarinát ez egyáltalán nem zavarta. Viszont a démonlány miatt a konfliktusok akkorára nőttek, hogy túlságosan sok figyelmet szentelt nekik, és teljesen beleőrült. Nehezen viselte Nem Valósvilág hiányát. Először öngyilkosságra gondolt, de hamar észhez tért. Belátta, hogy ez értelmetlen lenne. Valamivel el akarta terelni a figyelmét, de nem tudta, mivel. Piszok irányította őt, és megtalálta a neki tetsző témaköröket. A vulgáris weboldalak mellett folyamatosan csak a halálra és a pusztulásra tudott gondolni. Mindig apokaliptikus álmai voltak. Dühítette, hogy sem átkelni nem tudott, sem a csapattársaival különös kalandokba keveredni.

Az átkelés hiánya miatt az iskolában sok hülyeség csúszott ki a száján. Ezeket főleg a tanároknak szánta, ha épp nehéz dolgozatot írattak az osztállyal, vagy úgy magyaráztak, ahogy a lánynak nem tetszett. Ezeket a beszólásokat később megbánta. Mindent csak viccnek szánt, de az osztálytársai közül valaki komolyan gondolta, és kiforgatta, amit mondott. Az első ilyen alkalommal Piszok csak röhögött a fejében. Még hogy megfenyegette a matektanárt? A fiatal földrajztanárát pedig nem is követte hazáig!

Ekkor jött el az a pillanat, amikor szembeszállt a parazita démonával. Kihúzta a számítógépét, kikapcsolt minden internetelérést, és a DVD-ibe vetette magát. A démonlány hamar megadta magát. Azóta nem is hallatott magáról.

– Igen, valóban szívósabb lettél – állapította meg Piszok.

– Ezért sok időbe fog telni, míg mindent megvalósítunk, de pár év múlva rá fogsz jönni, hogy mekkora hülyeséget fogsz elkövetni. Megint – közölte vészjóslóan Összezavaró. – Esküszöm, hogy tönkre fogom tenni az életedet.

– Lehetetlen! – kiáltotta Katarina. – Rá fogok jönni, hogy mi a helytelen, akármit is csinálsz.

– Majd meglátjuk – mondta búcsúzóul Piszok, és Katarina újra a főhadibázison találta magát.

– Cat! Cat, jól vagy? – rázta fel Árnyék az ördögi álomból.

– Nagyjából – ült fel.

Megfenyegették. Szétnézett az üvegszilánkokkal teli teremben. Zoé jó pár méteres távolságból figyelte őket.

– Ezt hogyan csináltad? Egyáltalán, mi volt ez? – kérdezte remegő hanggal.

A féldémon mellett a szőke lány foglalt helyet, de volt még vele valaki. Egy idős, albínó hölgy, aki egyenesen Katarina felé közeledett. Bíbor szemei azt sugallták, hogy már ezer éve ismeri, és mindent tud róla.

– Valóban súlyos a helyzet – szólalt meg a hölgy. – Erre a lányra nagy változások várnak az elkövetkező időszakban. Árnyék, kísérd az irodámba!

– Oké, ez a hely tényleg totál olyan, mint a Legyőzhetetlenek főhadibázisa – motyogta Katarina, miközben a démonfiú felsegítette.

Bár az iroda nem úgy festett, mint régen az övé, de elfogta a nosztalgia. Visszaemlékezett arra az időszakra, amikor ő ült a főnöki székben, és ő irányotta a csapatát. Viszont most ő volt a beosztott, és egy idegen ült az íróasztal mögött. Legalább vele volt egy ismerős alak is, Árnyék.

– Cat Redcat. Őrülten kreatív és nagy fantáziával rendelkező lány, aki Lángészfi Hiróval együtt a Legyőzhetetlenek csapatát vezeti. Nagyon fél az AMÉT-től – olvasta a nő egy dokumentumból. Katarina pontosan tudta, honnan származnak ezek a sorok.

– Ezt honnan szerezte? – szakította félbe feldúltan. Legszívesebben nekiment volna a főnökasszonynak, de Árnyék erősen lefogta a karját. A Legyőzhetetlenek titkos aktájából idézett, amely minden információt tartalmazott a csapat kemény magjáról. Az aktát Hirónak kellett volna őriznie, de a csapat feloszlott.

– Bocsi, Cat! – szólalt meg Árnyék. – Az elhagyatott főhadibázisunkon találtam viharvert állapotban. Bárki rábukkanhatott volna, hiszen pont az előtér közepén hevert. Csoda, hogy nem került illetéktelen kezekbe.

– Mindössze két év. Őrület, hogy mennyit változtál az akta megírása óta – fordult hozzá az albínó. – Az osztályod már a kezdetektől fogva utál téged, és emiatt megbolondultál. Arról már ne is beszéljünk, hogy mennyi hülyeséget követtél el ebben az évben! Hányszor is ütött el majdnem valamilyen jármű? Hatodikos korodban értelmesebb voltál, pedig akkor még azt se tudtad, mit jelent az, hogy lelőni a poént.

– Hé! – állította le a nőt Katarina. – Honnan veszi ezeket? Hiszen ezek hetedikben történtek, amikor itt sem voltam. Nem lehetnek benne az aktában.

– Én megmondtam, hogy mindent tud – üzent neki telepatikusan Árnyék.

– Áh, szóval ő az a bizonyos szellemnő. Lenyűgöző, de attól még feldühít – válaszolt neki magában Katarina.

– Nem voltál itt, de nem is volt annyira régen – folytatta az albínó. – Az állapotod még mindig instabil, a jegyeid viszonylag jók, de hatalmas benned a félelem, hogy mindent elrontasz. Barátok hiányában próbálsz magadnak való lenni. Az angol nyelvtanod pedig borzalmas.

– Árnyék mondta, hogy amikor találkoztak, mindent tudott róla. De mégis hogy a francba tud ennyi dolgot másokról? Minden embert kísért valahogyan? Vagy mi? – emelte fel a hangját a lány.

– Dehogyis, kikérem magamnak! – tette a szívére a kezét a főnökasszony. – Én csupán egy nagyhatalmú szellem vagyok, aki mindent tud az emberekről, valamint a csapatot is én vezetem. A nevem Sarah White, neked pedig segítségre van szükséged.

– Aha, bevallom, kicsit félek magától, de akkor sem mondhatja meg, hogy mikor van segítségre szükségem. Egyébként meg, ha maga az igazgató, és ennyire szembesíteni akar a hibáimmal, miért nem hordja a haját olyan kontyban, amit mindenki szigorúnak titulál? Egyébként meg milyen név az a Sarah…?

– Drága Cat Redcat, ha bele mersz szagolni a levegőbe, és utána a túlzott amerikanizálódás szókapcsolatot ejted ki, életed végéig kísérteni foglak – szakította félbe a szellemhölgy. – Túl sok időt töltöttél a másik hazádban. Ne feledd, hogy jelenleg a Szabad Régióban vagyunk, ahol a lakosság ötven százaléka amerikai származású. Ezenkívül nincs mitől félned, mert még vágydémonokat is el tudok intézni.

– Mi? Komolyan? – Katarina ezen nagyon meglepődött. – Akkor most azonnal szedje ki belőlem mindkettőt, mert csak terrorizálnak engem!

– Nos, ez egy igen bonyolult folyamat.

– Akkor meg miért mondta, hogy el tudja intézni őket? – markolta meg a széket idegesen a lány.

– Csak annyit akarok mondani, hogy a tieid még a hasznodra lehetnek.

– Hogy mi? Az az őrületesen ijesztő kislány is?

– Fejlődni fog vele a személyiséged.

– Igen, gondolom, rossz irányba.

– Az nem olyan biztos. Az egész csak rajtad áll. Te fogod eldönteni, hogy eltűnjön-e, vagy maradjon.

– Majd eltűnik? – hüledezett Katarina. – Mondjátok már el, hogy mit tud ez a démon!

– Még nincs itt az ideje.

– Na, ne szórakozzon velem! Még a jövőbe is lát? Biztosan egyiket se tudja kiszedni?

– Sajnálom, de nem tehetem. A kapcsolat túl erős és összetett.

Katarinát elöntötte a méreg. Egyik démont sem lehetett kiűzni a fejéből, ráadásul teljesen összezavarták. Ezért utálta a jövőbe látást. „Hatalmas felelősség és teher bla bla bla…” Ha már utalgatnak a jövőjére, miért nem mondják el azt, amit tudnak?

– Ne félj, Cat Redcat! – mondta búcsúzóul White. – Megpróbállak rávezetni az új vágydémon szándékaira egy mondattal. Nem tudhatod mi lesz a jövőd, legyél olyan, amilyen lenni akarsz!

– Klisés egy tanács – forgatta a szemét a lány, és morcosan összefonta a karját. – Főleg úgy, hogy egy olyan iskolába járok, ahol ki akarják irtani az egyediséget. Egyébként meg mi van, ha én is belelátok a jövőbe?

– Ahhoz még sokat kell tanulnod – nevetett finoman a nő. – Most emésztgesd, amit hallottál, és jöjjél vissza egy hónap múlva! Majd meglátjuk, addig mire jössz rá. Viszlát!

– Nem, én igenis maradok. Meg kell tudnom a piszokdémonaim szándékát – makacskodott.

– Cat, ne feleselj White asszonnyal! – szólalt meg Árnyék. – Nőj már fel végre!

– Nem. Soha nem fogok felnőni. Gyerek akarok maradni. És utálom a titkolózást, tudom, mi akarok lenni, ha nagy leszek, szóval áruljátok el, mit akarnak a piszokdémonok!

– Most olyan, mintha az egyik tanároddal feleselnél.

– Tényleg? – hökkent meg a lány. Úgy tűnt, kissé elvetette a sulykot. – Csak durva voltam, ugye?

– A szívedből árad a pánik és a kétségbeesés – válaszolt az öreg albínó.

– Nem, az nem lehet – rázta a fejét. – Piszok nélkül még sosem pánikoltam.

– Nem is tudod, hogy már milyen régóta nincs veled, mégis ugyanolyan a természeted, mint korábban – kulcsolta össze a kezét a főnökasszony. – Makacs vagy és szétszórt, akárcsak egy serdülő lány.

– Hogy merészel bakfisnak nevezni? – háborodott fel Katarina.

Gyűlölte a pubertáskor összes szinonimáját, ezért direkt csak a bakfist használta. Ez annyit jelent: kamasz lány. A többi gyerekkel ellentétben ő megfogadta az „addig örülj, amíg gyerek vagy!” tanácsot. A filmekből sok mindent megtanult a világról, de sohasem akart felnőni, a bakfiskort pedig főleg nem várta. Nem Valósvilág a komplett gyermekkorát jelképezte, ezért nem akarta újra elveszíteni.

– A bakfisok úgy viselkednek, mint a hatalmas érzelembombákkal töltött aknamezők. Ráadásul szerelmesek is, ami, hogy is mondjam, fúj!

– A serdülőkor elkerülhetetlen, Cat Redcat. Most pedig ideje hazatérned. Már így is túl sokat mondtunk neked.

Nagyon nem komálom ezt a szellemhölgyet – gondolta magában, és lehunyta a szemét.

Bár elítélte a szülei vallását, mielőtt visszatért volna Valósvilágba, elnyomott egy imát. Azért fohászkodott, hogy legközelebb is képes legyen az utazásra. Folytatni akarta ezt az idegölő questet, de nem most. Ki kellett hevernie a nő beszólásait és az értelmetlen hadoválását.

Mint mindig, mintha minden csak álom lett volna, ezúttal is a szobájában ébredt.

3. fejezet

NÉGY FAL KÖZÖTT

Saját akaratból bezártságban élt, elszigetelve. Szinte semmilyen szociális interakció és egy monoton napi rutin. Ebből állt Lángészfi Blackfjöer élete már lassan hat hónapja. Az egész akkor kezdődött, amikor a várost nézve leült az ágya szélére, és eldöntötte, hogy soha többé nem megy ki onnan. Idegroncsnak érezte magát. Amikor Natashára gondolt, attól tartott, összeomlik, és nem lesz, aki talpra állítja.

A bezárkózása óta nevet változtatott. A Hiro név a múltbéli életére és egykori kedvesére emlékeztette. Ráadásul ki nem állhatta. A deman férfiak csak tanulmányaik végeztével adhattak nevet maguknak, tehát miután betöltötték a tizenhatodik életévüket. Ám, mivel ő tizennégy évesen utazott ki Nürtz-Kratmandába, még mindenki csak Második Lángészfinek hívta. Cat ezt nem találta megfelelőnek, ezért elnevezte őt Hirónak. A démon csak fél évvel később tudta, meg, hogy a Szabad Régió japánok által lakott részén ez a név igen gyakori. Emiatt sokszor megkapta, hogy úgy néz ki, mint egy animekarakter. Ezen a mandulavágású, ezüstszínű szeme és a frizurája se segített, ami olyan hegyes hajtincsekből állt, mint egy cosplay paróka.