© Aux Eliza, 2025

© Eleven Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Ofra Dóra

A térképet készítette: Kocsondi Nelli

Szerkesztő: Bucsy Péter

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Kiadja az Eleven Kiadó Kft.

Budapest, 2025

Felelős kiadó: Libor Erzsébet és Bucsy Péter

Elérhetőség: info@elevenkiado.hu

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6742-11-7

1. fejezet

Nem kellett volna kinyitnia a könyvet, mégis megtette. És egy csepp bűntudata sem volt miatta.

Dixy egy tolvaj profizmusával csente el az anyja éjjeliszekrényéről a házuk könyvtárszobájának kulcsát és lopózott be kutakodni az éjszaka közepén. Amint belépett, azonnal megérezte a kandalló kellemes füstillatát. Azóta be sem gyújtották… Dixy az ajkába harapott. Csak azért is erős lesz, és nem fog sírni.

Nem kapcsolt villanyt, csak a telefonja képernyőfényével világított, ami nem adott túl erős fényt, és könnyen kikapcsolhatta, ha esetleg lebuktatná. Az apja halála óta nem volt alkalma bejönni a könyvtárba. Az anyja mindig körülötte lábatlankodott, és árgus szemekkel figyelte minden léptét. Egy ideje már úgy járkált a házban, mintha tojáshéjon lépkedne.

Dixy a könyvespolcok felé vette az irányt. A könyvtár nem volt nagy, ellenben minden polc roskadásig tele volt pakolva régebbnél régebbi kötetekkel, amelyek illata mindig megnyugtatta őt, talán ezért is járt ide olyan gyakran azelőtt. Vagy inkább azért, mert ezen a helyen mindig megtalálta az apját. Sok érdekes történetet mesélt itt neki könyvekről és híres írókról, Dixy pedig kiskorában ezekre aludt el. A bőrkötéses könyvek illata annyira tetszett neki, hogy legszívesebben ilyen parfümöt szerzett volna magának.

Az apja halála óta a budapesti ház könyvtárszobáját még csak megközelíteni is tilos volt a család minden tagjának. Dixy remegő lábbal lépett be, mintha a teste jelezte volna, hogy tilosban jár, annak ellenére, hogy esze ágában sem volt betartani ezt a szabályt. Először az apja fatámlás székét látta meg. Összeszorult a gyomra a gondolatra, hogy nemrég még benne ült, míg egy nap aztán soha többet nem állt fel belőle. A lány megrázta a fejét. A jó dolgokra akart emlékezni, nem arra a napra. Mennyit billegett ő ezen a széken, pedig hányszor rászóltak miatta…

Találomra levett egy könyvet a polcról, és beleolvasott. A borítón az állt: Mátyás király élete. Ám amint megakadt a szeme a sok történelmi dátumon és néven, azonnal vissza is tette. Az apja mindig tudatosan ügyelt rá, hogy amikor neki mesélt, mindig kerülje a száraz részleteket, mint az évszámok vagy a hosszadalmas leírások. A lány lekapott egy másik könyvet. Írás- és könyvtörténet. Erre a kiadványra emlékezett. Az apja még kiskorában felolvasott neki belőle. Azt is elmesélte, honnan jött a könyvnyomtatás ötlete: egy férfi mozgó betűkről álmodott. Akkor Dixy még óvodás volt, és hetekig ő is mozgó betűkkel álmodott ezután. Fájó nyilallást érzett a szívében. Jobban hiányzott neki az apja, mint azt el tudta volna viselni. Emlékezett rá, hogy mikor hazajött a munkából, még fáradtan is vele foglalkozott, pedig látszott rajta, hogy majd leragad a szeme. Dixynek könny szökött a szemébe. Bárcsak még itt lehetne! Olyan jó lenne hallani a hangját csak még egyszer!

Vissza akarta tenni a könyvet a polcra, de pár jegyzetlap kiesett a kötetből. Ezekre nem emlékezett. Odavilágított a telefonjával, és hunyorogva olvasni kezdett. Az apja kézírását azonnal felismerte: szabálytalan betűk, hullámzó sorok, áthúzott, javított szavak garmadája. Dixy szíve megtelt melegséggel, mintha az apja csak kiment volna a szobából, és bármikor visszajöhetne. Egy levelezés állt a lapokon. Nem látott túl jól ebben a félhomályban, ezért csak pár szót tudott kiolvasni belőle. Az apja egy kórházi látogatást szervezett a Thot Klubbal, bármi is legyen az. Dixy csak egy nevet talált a papírokon, valami Terent, akit meg akartak látogatni. És a keltezés… ez a levél akkor íródott, amikor Dixy még meg sem született. Mindig tudni akarta, mit csinált az apja fiatalon, de amikor őt kérdezte róla, csupán annyit válaszolt, hogy általában írogatott vagy olvasott. De ezek szerint volt egy klub is, aminek a tagja volt. Miért akarta ezt eltitkolni előle? És mi a fenéért kell most az anyjának kulccsal zárni a könyvtárat? Sosem tartott itt pénzt senki, és Dixyt az amúgy sem érdekelte. Csak az apjáról szeretett volna még többet megtudni. Miért nem lehetett ezt megérteni? A lány keze ökölbe szorult. Körme a tenyerébe szúrt, és a fájdalom valamelyest csillapította az anyja iránt érzett haragját. Ekkor, mintegy végszóra:

– Tedd le azt a könyvet!

Ijedtében Dixy azonnal elejtette a bőrkötéses lexikont, a jegyzetlapok szanaszét hulltak a földre. A lány megpördült a tengelye körül, és ártatlanságot színlelve belebámult az anyja tintafekete, villámokat szóró szemébe.

– Bocsánat – mondta a lehető legmeggyőzőbben, de az igazat megvallva, a legkevésbé sem sajnálta. Épp ellenkezőleg. Tudta, amint lehetősége adódik rá, újra be fog osonni az apja könyvtárszobájába, és kutakodni fog, akár tetszik az anyjának, akár nem. Ezt az egy dolgot nem vehette el tőle senki! Mi baj lehet abból, ha az ember régi, poros könyveket olvasgat a szabadidejében?

Az anyja felsóhajtott, és karba fonta a kezét maga előtt. Láthatóan ő sem hitte el, amit Dixy mondott.

– Újabban már lopsz is? – vetette oda neki. – Átkutattad a szobámat?

– És ha igen? – A lány feleslegesnek érezte letagadni, elvégre tényleg elcsente a könyvtár kulcsát. – Ha tőled nem kapok válaszokat, akkor keresek egyedül.

– Világosan megmondtam, hogy a könyvtárba tilos bemenned. Appendix, aggódom. Érthető, hogy ennyire megviselt a dolog, de…

Dixy keze újra ökölbe szorult. Utálta, amikor az anyja az aggódó szülőt játszotta. Ha igazán érdekelné, mi van vele, elmondaná, hogy miért akarja az apjának még az emlékét is kiirtani a fejéből.

– Ez csak egy könyvtár. Miért olyan nagy ügy?

– Te ezt nem értheted, Appendix! Gyere, inkább igyunk egy forró csokit, hátha segít elaludnod! Lefogadom, hogy ma este még le sem hunytad a szemed.

Amikor a teljes nevén szólították, Dixy tudta, hogy bajban van. Ez mostanában elég gyakran megtörtént. Ennek ellenére a rettenthetetlen villanás a szemében azt üzente, hogy sosem fogja meggondolni magát. Hisz a halála után már nem maradt neki semmi más az apjából. A ruháit bedobozolták, és eladományozták, az óráját zálogba adták, a nevetése sem visszhangzott többé a házban. Csak a könyvtár maradt meg belőle, azt valamiért nem bántotta az anyja. Mégsem engedte oda sem őt, sem a testvéreit, mintha a szoba legalább átkozott lenne.

– Egy nap majd elmesélem, miért bánok most így veled. Ha…

– Jaj, ne gyere azzal, hogy majd, ha elég nagy leszek hozzá!

Dixy most örült a sötétnek, mert egy könnycsepp titokban gördülhetett le az arcán. Az anyja felsóhajtott.

– Sajnálom, Appendix. A döntésem végleges. A te érdekedben. Tudom, hogy ez most nagyon fáj neked, de egyszer meg fogod még köszönni.

Dixy a fejét rázta, és gúnyosan felnevetett.

– Igazán? Jaj, köszönöm, anya, hogy megvédtél a csúnya, veszélyes könyvtártól – ironizált. – Ezt akartad hallani?

– Vigyázz a szádra, lányom! Nem akarok veszekedni veled! – Dixy érezte, hogy a tűzzel játszik. Az anyja tartása is feszültté vált. De a lány annyira ideges volt ettől a nemtörődöm választól, hogy nem bírta visszafogni magát.

– Igazi hős vagy, hogy utánam jöttél! Ki tudja, mi történt volna odabent, ha nem találsz meg? Talán rám esett volna egy könyv! Jaj, ne, mi lett volna akkor? – fröcsögte.

A lány az egyik pillanatban még hevesen feleselt, a következőben viszont csak annyit vett észre, hogy a félhomályban még sötétebbé válnak a ráncok árnyékai az anyja homlokán, és már el is csattant a pofon. Dixy megilletődve meredt maga elé. A forró dühöt jéghideg döbbenet váltotta fel. Korábban sosem ütötte még meg az anyja. Mintha egy pillanatra ő is megijedt volna, olyan gyorsan húzta el a kezét Dixytől, mint aki csalánba nyúlt. A lány arca csípett a pofon helyén, de annyira nem fájt, hogy ne feleseljen vissza még egy utolsót.

– Igazi mintaszülő – sziszegte.

Hátat fordított, és bezárkózott a szobájába.

Útközben még hallotta, hogy az anyja utánakiált:

– Nem akartam, drágám, én… Ne haragudj rám…

De Dixy igenis haragudott. Letörölte az arcát, de nem volt hajlandó beismerni, hogy az a könnyeitől nedves. Mert tudta, amint beismeri, képtelen lesz gátat szabni a többinek. Megtapogatta az ütés helyét. Már nem is csípett. Az anyja árulása viszont annál jobban fájt. Valahogy ki kellett vernie ezt az egészet a fejéből.

Mit szoktak csinálni a normális tizenhat évesek? Bulizni. Eszébe jutott, Móni mondta neki, hogy ma tartják a sulikezdési bulit a közeli parkban. Minden gimis a tanév kezdete előtti utolsó hétvégén még jól kitombolja magát, ez afféle hagyomány náluk. Ennek ellenére Dixy eddig még egyszer sem ment el. A régi barátaival nem járt el bulizni, újak pedig nem voltak, ezért feleslegesnek tartotta. Amióta az apja meghalt, valahogy eltávolodtak egymástól a többiekkel. Ők mindig olyan boldognak látszottak, és Dixy már attól rosszul érezte magát, ahogy csacsogtak a mindennapi gondjaikról. Amikor egyszer megpróbált beszélni velük a családjában történtekről, mindenki olyan komoly lett, igyekeztek extrán kedvesek és megértőek lenni vele, amitől csak kellemetlenül érezte magát. Ő nem volt egy cukiskodó, „hívj fel, ha beszélni szeretnél” típus, és úgy érezte, a tényen kívül, hogy az apja meghalt, nem kell az érzéseit is megosztania a barátaival. Ők viszont ezt másképp gondolták. Ezért Dixy egyre ritkábban kereste a társaságukat, mígnem egy idő után teljesen sikerült lekoptatnia őket.

Miért is menjen el a buliba? Hisz nem várja ott senki. De hirtelen mégis úgy gondolta: miért ne próbálhatna ki valami újat? Addig sem kell otthon lennie abban a tudatban, hogy a könyvtár bár karnyújtásnyira van tőle, mégsem érheti el. Kikészített magának egy fekete spagettipántos felsőt, a kedvenc bőrdzsekijét és egy szaggatott farmert. Felhúzta a bakancsát is, és mielőtt kimászott volna az ablakon, még elégedetten biccentett magának az egész alakos falitükörben.

Augusztus végén már hűvösebbek voltak a budapesti éjszakák, de Dixy kimondottan szerette, ha nem kell megsülnie a nagy melegben. Gyűlölte a nyarat, az izzadást, hogy otthon kellett lennie az anyjával, és hogy az egyedüli szabadulása az volt, amikor dinnyét árult diákmunkaként a piacon. De még azt is könnyebben elviselte, mint a külvárosi otthonát, ahol minden csak az apjára emlékeztette, és arra, hogy már nincs többé. Régen sokkal jobb volt minden. Együtt olvastak a kertben, a hatalmasra nőtt fák árnyékában, amíg nem jöttek a szúnyogok. Olvastak, és a testvéreivel történeteket találtak ki távoli helyekről, varázslatos lényekről, az apjuk pedig jót nevetett, és segített tovább szőni a történet fonalát. A kertben mindennek már csak hűlt helye. Megtehette volna, hogy most egyedül olvas a fák alatt, de azt az emlékek meggyalázásának érezte.

Remélhetőleg egyik testvére sem akar majd pont az éjszaka kellős közepén bemenni a szobájába, és az anyja sem szeretne lelkizni vele az apja haláláról, hogy „el kell végre engednie”. Bár ilyet mostanában nem csinált, talán már teljesen le is szokott róla. Dixy ennek örült volna a legjobban, de valahol a lelke mélyén érezte, nincs ekkora szerencséje. Az apja még csak fél éve halt meg, és ha ő nem tudta elengedni, az anyja szörnyen szívtelen lenne, ha neki máris sikerült volna. Néha rajtakapta, amint az esküvői gyűrűjét nézegeti, és szipog. Azt hitte, nem látja senki. Csak ilyenkor mutatta ki, hogyan érez valójában. Dixy nem értette, ha neki is ennyire hiányzik, miért viselkedik előtte ennyire ridegen? Az anyja falat húzott kettejük közé, és a lány hiába dörömbölt, nem tudott áttörni rajta.

Miközben a kihalt utcán sétált, Dixy végigpörgette fejében kedvenc emlékeit az apjáról. A legtöbb az otthoni könyvtárhoz kötődött. Az apja ugyanis levéltáros volt, és állandóan a régi könyveket bújta a fura barátaival. A lány sokáig azt hitte, a levéltárosok mind öregesen öltözködnek, és nagyszülő kinézetük van. De az apja egyik kollégájának ötvenéves létére is hosszú kék haja volt, míg egy másik állandóan történelemkönyvbe illő madártollal írt. Ez valami levéltáros szokás lehetett, mert az apjának is volt egy ilyen tolla, csak nem nagyon használta otthon. És bár ő tanította meg írni, olvasni, és ő szerettette meg vele a könyveket, azt a tollat nem adta a kezébe egyszer sem. Amikor Dixy vagy a testvérei jó jegyet hoztak haza, az apjuk elvitte őket a helyi könyvesboltba, és megengedte, hogy válasszanak maguknak olvasnivalót. Lia rendszerint képregényt kért, Era valamilyen ismeretterjesztő vagy önfejlesztő könyvet, Dixy pedig kalandregényt. Az utolsó évben viszont már alig töltöttek együtt időt. Dixy állandóan a barátaival lógott a plázában, ahogy a testvéreinek is megvolt a maga élete: Liának a varró- és főzőklub, Erának meg a rengeteg különóra és szakkör. Az apjuk pedig a kék hajú barátjával olvasgatott poros könyveket, olykor egészen sötétedésig bezárkóztak a könyvtárba.

Dixy nagyon bánta, hogy nem töltött több időt az apjával. Most meg már késő volt… Tudta, az anyja miért utálja ennyire, ha bemegy a könyvtárszobába: hiszen amikor az apja meghalt, akkor is ő volt az, aki rátalált odabent. Dixynek is sok időbe telt, mire összeszedte a bátorságát, hogy visszamenjen. De akkor sem értett egyet az anyja módszerével. Nem tilthatja ki onnan örökre.

Újra felelevenedett benne az a délután. Először úgy tűnt, az apja békésen szunyókál egy poros kódex felett, de aztán… Aztán nem kelt fel. Hiába rázta a vállát, hiába kiabált vele, könyörgött, hogy nyissa ki a szemét, nem történt semmi. Dixy az ajkába harapott, hogy el ne sírja magát. Megrázta a fejét. Össze kellett szednie magát, hiszen a nyílt utcán volt, és már majdnem odaért a buliba, ahol mindenki boldog. Nem lehet ő az egyetlen búvalbélelt.

Már messziről hallatszott a zene dübörgése, és bár Dixy nem izgult, a gyors basszus ütemét hamar átvette a szívverése. A levegő mámoros volt az alkohol gőzétől, és fülledt a táncolók szapora lélegzetétől. Rengetegen eljöttek, tömve volt a park. A lány kíváncsi volt, mikor jelenti fel őket valamelyik környékbeli lakó és zavarják el a társaságot a rendőrök. Az anyja vajon mit szólna hozzá, ha a zsaruk vinnék haza? Biztos előjönne belőle az a sipító hang, amin Dixy olyan jól szokott mulatni. Már csak ezért is megérte felidegesíteni. Bár a pofon után talán már nem tűnt olyan jó ötletnek…

– Hát eljöttél! Van egy kis pénzed? – ölelte át hátulról a derekát Móni, kis híján fel is döntötte, olyan erőteljesen dőlt neki. Savanyú szagot árasztott, és a beszéde is eléggé monoton, összefolyós volt. Dixy biztosra vette, hogy nem egy pohárral megivott már az este folyamán. Meg kellett fognia a kezét, hogy ne kacsázzon összevissza.

– Ki vele, mennyit ittál? – vonta fel a szemöldökét, és szabad kezével megtámasztotta Móni derekát. Utálta, amikor a barátnője ennyire elengedte magát. Ilyenkor mindig olyanokat mondott, amikről később azt állította, nem is úgy gondolta. Mint például, hogy csak azért barátkozik Dixyvel, mert senki más nem áll vele szóba. A lány ugyan tudta, hogy ez valóban így van, mégis rosszulesett hallania. Móninak nem volt semmi különösebb tulajdonsága, ami miatt a többiek kerülték volna, még egy gúnyneve sem. Az osztálytársai azonban az igazi nevére is csak alig emlékeztek. Egyszerűen senkit nem érdekelt Dixyn kívül, és ezt tudta is magáról. Talán ezért ivott ennyit. Tudja a fene, Dixy sosem töprengett Móni magánéletén, és nem is akart komolyabban kötődni hozzá. Csak kellett valaki, akivel átvészelheti a gimit, azt a két végtelennek tűnő évet, ami még előtte állt, és kész. Vannak ilyen barátságok mindenhol, és Dixy szerint nincs is ezzel semmi baj, amíg az ember nem akar mégis valami többet belemagyarázni.

– Csak egy egészen picikét – böfögte fel Móni, majd a hüvelyk- és mutatóujját összepöccintve mutatta, milyen kevés is az a bizonyos mennyiség.

– Azt látom. Jön érted valaki?

Móni vállat vont, aztán nemes egyszerűséggel a lába elé hányt. Dixy undorodva lépett hátrébb. Na, ilyen a régi barátaival sosem történt. És bár nem vallotta volna be, ilyenkor kicsit hiányoztak neki.

Amint megérkezett a buliba, Dixy máris ráeszmélt, hogy nem tartozik ide. Bár a park zsúfolásig telt, ő mégis egyedül érezte magát, még Móni jelenlétében is. Újra elgondolkodott, miért is keresi a társaságát, pedig tudta jól a választ. Móni nem sajnálta őt, sőt egyáltalán nem érdekelte, mi van vele, Dixy pedig nem akart beszélni magáról, és utálta, ha sajnálták. Tökéletes páros.

– Dixy? – jött egy félénk hang a háta mögül. A lány azonnal felismerte, kihez tartozik. Magába fojtott egy káromkodást, és tettetett mosollyal odafordult az egyik volt legjobb barátnője felé.

– Kitti, te mit keresel itt?

– Móni mondta, hogy te is itt leszel – mosolygott vissza rá, és a lány látta, hogy az ő mosolya valódi.

Dixy megszokásból végigsimított a ruháján, bár a sötétben senki nem látta volna, ha gyűrött. A parkban borzalmas volt a közvilágítás, de a fákon fénylő gömbölyű lámpások nagyon tetszettek neki. Sokkal hangulatosabbak voltak, mint azok az unalmas lámpaoszlopok. A félhomályban egyedül azt remélte, hogy Móni hányás- és alkoholszagát nem vette át a haja, és nem szivárgott bele a ruhájába. De hát ki gondolta volna, hogy parfümöt is kellene hoznia? Amíg ezen gondolkodott, addig sem kellett Kittire néznie. Ő volt az egyik régi barát, aki az apja halála után mindig hívogatta, és kérdezgette, hogy jobban van-e. Mintha lehetne valaha is jobban. Állandóan találkozni akart vele, beülni valahova, vagy csak beszélgetni unalmas dolgokról, mint a suli vagy a sorozatok. De miután a lány nem válaszolt neki, egy idő után nem kereste többet.

– Ráérsz beszélgetni egy kicsit? – Kitti meg akarta érinteni a vállát, de Dixy elhúzódott. Helyette egy fát kezdett bámulni tettetett érdeklődéssel.

– Hiányzol, tudod? – sóhajtott Kitti.

– Képzelem – horkantott Dixy.

– De tényleg! Mesének és nekem is. Mi hajnalig is fent maradnánk beszélgetni veled, nem kellene egyedül lenned a gondjaiddal.

Egy éve még Mese volt Dixy másik legjobb barátnője. Ők hárman elválaszthatatlanok voltak. Mese kopott le a leghamarabb. Kezdetben ő is hívogatta és beszélgetni akart vele, de kisvártatva lett egy barátja, és akadtak fontosabb dolgai.

Dixy meghatottságot tettetett.

– Milyen aranyos, ezt tényleg megtennétek értem?

Kitti lelkesen bólintott, mire Dixy elkomorult.

– Nem áll jól neked a hazudozás, Kittike.

Tudta, hogy a lány utálja ezt a becenevet. A tanárok hívták mindig így, a fiúk pedig kiröhögték miatta.

Dixy átkarolta Móni derekát, nehogy elessen.

– Szívesen beszélgetnék még, de haza kell kísérnem – bökött a fejével a másik lányra, aki alig volt magánál. – Gondolom, megérted, hogy nem hagyhatok magára egy igaz barátot.

Elégedetten elvigyorodott, amikor látta Kitti arcán a megbántottságot.

Aztán aggódva pillantott Mónira, és elindult vele kifelé a parkból, miközben olyanokat mondott neki, hogy „jobban leszel” és „ne aggódj, majd én vigyázok rád”. De amint Kitti már nem láthatta őket, leültette egy padra, és inkább hívott neki egy taxit, hogy hazavigye. Amíg Mónival várt, Kittire és Mesére gondolt. Régen azt hitte, örök barátok lesznek. Együtt járták ki az általánost, és ugyanabba a gimibe mentek, ahol minden szabadidejüket közösen töltötték. Ám attól a bizonyos naptól fogva Dixy nem tudott többé nevetgélni, és a lányok boldogsága is feszélyezni kezdte. Nem akart már senkit és semmit, csak visszakapni az apját. A plázázás, a kávézóban üldögélés és a közös koncertezés sem tette már boldoggá.

Mégis, miért akar Kitti ennyire barátkozni vele, amikor Dixy Carta csak a fura, fordított nevű csaj az osztályban? De most komolyan, kit neveznek el a szülei Appendixnek? Oké, külföldön született, de akkor is. Sosem hallott még ilyen névről. Mondjuk, a húgai sem panaszkodhattak. De azért a Ciméliát és a Literát mégis könnyebb volt leírni és kimondani is, mint az Appendixet. Sosem értette, mit ehetnek a szülei a könyves kifejezéseken annyira, hogy a lányaikat is azok alapján nevezzék el. A Cimélia valami olyasmit jelentett, hogy a könyvtárak kincse. Dixynek ez tetszett, legalábbis jobban, mint a saját neve. Az Appendix csupán függeléket jelentett. Litera pedig… nos, rengetegféleképpen találkozott már a nevével az apja régi kódexeiben. Leginkább irodalom, könyv, betű vagy ehhez hasonló jelentéseket kapcsoltak hozzá. A tanárok persze el voltak ájulva ettől a névtől, mert az Appendixszel és a Ciméliával ellentétben a Literát meglepő módon ők is ismerték. Ezért Era, mondhatni, jó jegyekre született.

Dixy sokáig azt hitte, a neve riasztja el a közeléből az embereket, pedig a testvéreinek is voltak barátai, még az állandóan tanuló és soha sehová sem járó Erának is. A lányokat egyébként is csak a szüleik szólították a teljes nevükön, egymás között és az iskolában ragaszkodtak a becenevük használatához. A Literát csak Erának, a Ciméliát Liának, az Appendixet pedig Dixynek rövidítették.

Miután Mónit elvitte a taxi, a lány gyalog indult haza. Tudta, hogy otthon nem mesélheti el senkinek, mi történt, hisz hivatalosan el sem jöhetett volna a buliba, így ezért is csak büntetést kapna. Mégis úgy érezte, jó lenne egy olyan szülő, akivel megbeszélhetné azokat a dolgokat, amik zavarják. Hirtelen iszonyú düh támadt benne az anyja iránt. Elővette a farzsebéből a telefonját, és megnézte magát a kijelző tükrében. Nem tetszett neki, amit látott, pontosabban, amit az utcai lámpák fénye látni engedett. Olyan sápadt volt a bőre, hogy szinte világított, nem is beszélve a szeme sarkában gyűlő könnycseppekről, amiket kénytelen volt visszaküzdeni. Egy hirtelen ötlettől vezérelve megnyitotta az üzeneteket, és elkezdett pötyögni egy jó kis beszólást az anyjának. Illetve csak beszólásnak indult. De annyira ki akartak törni belőle az érzései, hogy végül valami más lett belőle.

Drága anya! Szeretném, ha tudnád, hogy borzalmas vagy. Gyűlöllek, amiért állandóan csak titkolózol előttem. Remélem, sosem tudsz majd aludni a lelkiismeret-furdalásodtól és attól, hogy a lányod ennyire megvet téged. Valahányszor a könyvekről érdeklődtem, te mindig elhajtottál. Sosem kérdezhettem apáról, igazából sosem mondhattam neked semmit. Mindig azt vártam, mikor tudunk végre normálisan egymáshoz szólni. De hozzád nem lehet! Soha többé nem mondok neked semmit!

Dixynek jólesett kiadni magából mindezt, bár tudta, hogy az üzenetet sosem fogja elküldeni. Még csak az kéne… Egy életre szobafogságot kapna.

A telefon ekkor egy hatalmasat villant, mintha belecsapott volna egy villám, aztán hirtelen elsötétült a képernyője.

Lemerült volna? Dixy tudta, hogy az nem lehet, hiszen indulás előtt feltöltötte. Ha az alig féléves telefonja, ami mellesleg nem is volt olcsó, máris megadta magát, nagyon dühös lesz… Főleg ha erre már nem érvényes a garancia, és nem fogják kicserélni a boltban.

Alighogy Dixy visszaosont az ablakon át, máris kinyílt a szobája ajtaja. Azt hitte, az anyja fog belépni rajta, de szerencsére tévedett. Csak a testvérei voltak. Ettől némileg megnyugodott.

– Hogy jutottatok be? Bezártam – faggatta őket, de nem dühösen, inkább kíváncsian. Ha a testvérei ki tudták nyitni, legközelebb az anyjuk is ki fogja.

Levette a cipőjét, és leült az íróasztalához. Nem akart ruhában befeküdni az ágyába, mert a végén még az is átvenné az alkohol és hányás szagát, és akkor neki annyi.

– Megint kiszöktél – sóhajtott Era. – Meddig akarod még ezt csinálni? Ha anya ezt megtudja…

Era tizenöt éves létére még mindig képtelen volt nemet mondani az anyjuknak. Nem szegett meg egyetlen szabályt sem, sőt, egyszer még tanítási szünetben is bement az iskolába, nehogy lemaradjon valamiről. Dixy sosem értette, miért csinálja ezt, hiszen az élet rövid, vállalni kell a kockázatot!

– Nem fogja megtudni – legyintett, de Era ciccegéssel adott hangot kétkedésének. Dixy erre elé lépett, hogy az arcuk éppen karnyújtásnyira legyen egymástól. A húga utálta, amikor ezt csinálta, legalábbis Dixy biztos volt benne, mert ilyenkor mindig ijedten hátrahőkölt. Gyerekként is gyakran kaptak össze, és olyankor Dixy mindig elhitette vele, hogy bocsánatot fog kérni, amikor így állt elé. Viszont ez esze ágában sem volt, helyette inkább meghúzta a húga szőke haját. Era persze egy idő után már nem dőlt be neki. Meg aztán Dixy is kinőtt belőle, de ezt a mozdulatot azért megtartotta, mert tudta, erős érzéseket válthat ki a testvéréből. – Vagy el akarod mondani neki?

Era a fejét rázta, és inkább csendben maradt. Dixy halványan elmosolyodott, és hátralépett párat, hogy a húga megnyugodhasson. Nem volt kedve az estéről beszélni. Mára épp elég volt neki a vita az anyjával és Kitti jelenléte a bulin. Azt remélte, hogy miután hazaér, végre kialhatja magát, mert akkor legalább nem kell gondolnia semmire.

– Hagyjatok most, jó? – Nem akart még az eddiginél is gorombább lenni a testvéreivel, de nem bírt most semmi kedveset mondani, csak ennyi telt tőle.

Lia, a legkisebb Carta lány persze azonnal vette a lapot:

– Mi volt a buliban?

– Semmi közöd hozzá – próbálta lezárni a beszélgetést Dixy, de a tizennégy éves Lia majdnem olyan levakarhatatlan volt, mint ő. Ha akart valamit, sehová nem lehetett elbújni előle. Sokszor még a tanórák közti szünetekben is rajta csüngött, pedig már ezerszer elmondta neki, hogy tizedikesként egyáltalán nem menő a nyolcadikos kishúgával mutatkoznia. Ilyenkor bármit megadott volna, hogy ne kelljen együtt járniuk a hatosztályos gimibe. Lia a tökéletes keveréke volt Era mindent magába szívó agyának és Dixy állhatatosságának. A három lány között csak egy-egy év volt a korkülönbség, és külsőre is hasonlítottak, ám a személyiségük mégis teljesen más volt. Dixyt nem lehetett megfélemlíteni, míg Era a saját árnyékától is frászt kapott, Lia pedig még csak nem is hitt az árnyékokban. Dixy néha szégyellte, hogy ők hárman testvérek. Főleg amikor a tanárok azzal jöttek, hogy miért nem tud olyan lenni, mint a húgai. Méghogy olyan… Ő a világ minden pénzéért sem tudott volna jópofizni a jobb jegyekért és tanulni a nyári szünetben, mint Era, vagy szarvasbogarakat és más undorító állatokat simogatni, mint Lia.

– Ígérd meg, hogy többet nem teszel ilyet! – kérlelte Era. – Nem akarom, hogy anya állandóan mérges legyen miattad.

A nővére a szemét forgatta.

– Oké, oké, megígérem, csak ejtsük már a témát, jó?

Era azonban hajthatatlannak tűnt. Elővette a farzsebéből a noteszét, amit mindenhová magával vitt, és amibe minden fontos információt lejegyzett, nehogy bármit is elfelejtsen. Egyszer már elveszített egy ilyen füzetet – amit valójában csak Lia dugott el heccből –, és akkor Dixy felvetette, hogy talán beírhatná a fontos dolgokat a telefonjába is, mint minden normális ember. Ám ő foggal-körömmel ragaszkodott a noteszéhez. Miután elmondta, hogy azért, mert az apjuktól kapta, Dixy napokig nem szólt hozzá, nehogy a húga újra szóba hozza a témát.

– Esküdj meg! Írd le, hogy többé nem teszed! – nyújtotta át neki Era a kis, szamárfüles noteszt.

Dixy megpróbált elfojtani egy gúnyos vigyort, és előkotort valahonnan egy tollat. Tudta, hogy nem fogja betartani az ígéretét, de a húgának olyan állhatatos volt a tekintete, mintha a notesze valami szentírás lenne.

– Ha pedig mégis megszeged, akkor elmondok mindent anyának – folytatta Era.

– Csak hülyül – jegyezte meg Lia. Na, ő már sokkal jobban hasonlított Dixyre. Az apjuk barna, hullámos haját örökölte, és Erával ellentétben egyáltalán nem ragaszkodott a szabályokhoz. – Most is bevédett téged anya előtt.

Dixy felvonta a szemöldökét, Era pedig megvető pillantást vetett a húgukra, de Lia észre sem vette, csak folytatta.

– Anya bejött hozzá, miután elkapott a könyvtárban, én meg hallgatóztam – vont vállat, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga lenne. – Meg akart téged büntetni, de Era lebeszélte róla. Azt mondta, időre van szükséged, meg ilyenek, és hogy legyen veled türelmes. Nagyon menő volt! – lelkendezett, de Dixy nem tudta eldönteni, hogy azért, mert Era kiállásáért rajong, vagy mert a nővére akarata ellenére mondhatta el mindezt.

– Nocsak, nocsak – vigyorodott el kajánul Dixy. – Mi ütött beléd, Era? Még a végén át foglak csábítani a sötét oldalra.

Lia harsányan felkacagott.

– Nem vagy vicces – dohogott Era, miközben a szemét forgatta. – Azért csináltam, mert a testvérem vagy… meg a könyvtár miatt… Tudom, mennyit jelent neked. Hogy mennyit jelent mindannyiunknak.

Era hangja elvékonyodott, mintha a sírás küszöbén állna. A három lány még sosem beszélt az apjukkal történtekről, és Dixynek ez így is volt jó. A húgai többször próbálták szóba hozni a dolgot, de végül mindig az lett a vége, hogy elküldte őket, mondván, valami dolga akadt. Pedig többnyire nem volt semmi, szimplán csak nem akart beszélni erről. A láthatatlan feszültség ködként telepedett rájuk. Még a mindig beszédes Lia is csendben maradt.

Végül Dixy törte meg a csendet.

– Köszi, Era – biccentett a húga felé. Még egy apró mosolyt is megeresztett felé, de a testvére nem viszonozta.

– Abba kell ezt hagynod – győzködte tovább Era, dühös pillantása tökéletes kontrasztban állt a szőke hajába tűzött piros masnis hajpánttal. Amilyen ártatlannak tűnt, annyira félelmetesen tudott nézni. – Ha magadért nem, legalább miattunk! Nem látod, hogy ez nekünk is fáj, nem csak anyának és neked?

– Nem tudsz te semmit! – szólta le Dixy, bár valóban nem gondolt még bele eddig, hogyan érezhetnek a testvérei az apjukkal kapcsolatban. Annyira lefoglalták a saját gondjai, hogy a többiekére nem figyelt.

– Nekünk is hiányzik, Dix – sóhajtott Lia. – Beszélhetsz róla bármikor, amikor csak akarsz. Mi meghallgatunk.

– Nem akarok – fogta rövidre a nővére.

Era tekintetében alábbhagyott a harag, és helyét a teljes szomorúság vette át. Már meg sem próbálta leplezni.

– Hát persze hogy nem, hisz a mi érzéseink nem számítanak – sziszegte.

Lia a szája elé kapta a kezét.

– Ne mondj ilyet! – próbálta elhallgattatni Dixy, de nem mert a húgára nézni. Igazság szerint Erának igaza volt, de ezt nem akarta elismerni. Úgy bánt a testvéreivel, ahogyan Mónival szokott.

– Miért ne? Csak kimondom, amire mind gondolunk – folytatta Era rettenthetetlenül. – Mondd, hányszor jöttél át Liához, amikor rémálma volt, és apa után sírt?

Dixy elhúzta a száját. Nem is tudta, hogy Liának rémálmai szoktak lenni. Sosem beszélt róla. Egy kis hang a fejében hozzátette: Mert sosem hallgattad meg.

– Nem olyan vészes – motyogta zavartan Lia, és elárult pillantást vetett az előtte szólóra.

– Hányszor kérdezted meg, miért vagyok olyan sokat a suliban? – folytatta Era. – Talán mert rossz látni ezt a házat, ami mindig apát juttatja az eszembe? Egyszer sem!

Dixy nem jutott szóhoz. Fogalma sem volt minderről. Tényleg borzalmasan viselkedett. A csend hosszúra nyúlt. Még az anyja horkolását is meghallotta a másik szobából.

– Van egy ötletem – szólalt meg végül lelkesebben Lia. – Írjunk esküt mindannyian! Esküdjünk meg, hogy ezentúl másképp lesz.

Dixy nem bánta, sőt tetszett neki az ötlet. Már értette, miért olyan fontos Erának a notesz, és tudta, ha egyszer leír oda egy fogadalmat, akkor úgy is fog tenni. Mert az apja emlékét nem sértené meg. Mégis remegő kézzel fogta a tollat a kezében. Még nem állt készen rá, hogy megnyíljon a testvérei vagy bárki más előtt, és ezt tudta is magáról. Ennek ellenére szerette volna átbeszélni a családjával ezt az egészet. Idegenekkel nem, csak az anyjával és a húgaival. Igyekezett úgy megfogalmazni a mondandóját, hogy ne ígérjen olyat, amit nem tud betartani.

Elkezdett körmölni egy üres oldalra:

Én, Appendix Carta megesküszöm, hogy a testvéreim mindig számíthatnak rám!

Miután befejezte, Era elolvasta.

– És tényleg így lesz? – kérdezte bizalmatlanul.

Dixy komoran bólintott.

Lia elégedetten mosolygott, ő is ugyanezt írta a noteszbe, csak a saját nevével. Era tekintete meglágyult, ahogy az írását olvasta. Dixy ettől rosszul érezte magát. Egy pillanatra összeakadt a tekintetük, majd a harmadik lány is beleírta a füzetbe a saját esküjét.

Era elmosolyodott, de látszott a feszült testtartásán, hogy még nem nyugodott meg teljesen.

– Mostantól mindig itt leszünk egymásnak, igaz? – suttogta Lia.

– Igen – felelte Dixy, és komolyan is gondolta. Bár sok mindenben nem értettek egyet a testvéreivel, mégis csak ők voltak számára a legfontosabbak. Még úgy is, hogy ezt visszafelé nem gondolta igaznak, és talán sosem tudnak majd mindent megbeszélni egymással.

– Persze – vetette oda Era is, mintha mi sem lenne természetesebb, Dixy pedig próbált örülni neki. Jó lenne végre számítani valakire, főleg amikor teljesen egyedül van.