A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gregory Maguire: Wicked: Th e Life and Times of the Wicked Witch of the

West

ReganBooks, New York, 1995

Fordította

Pék Zoltán

Wicked

Copyright © 1995 by Gregory Maguire

Cover Art © 2024 Universal Studios. All Rights Reserved.

Author photograph by Helen Newman

All rights reserved.

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2009, 2024

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Universal Studios

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Varga Virág

Második, javított kiadás

ISBN 978-963-566-695-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Ezt a könyvet Betty Levinnek
és mindazoknak ajánlom,
akik megtanítottak szeretni és félni a jót.

TARTALOM

Előszó
A sárga téglás úton

I
Mumpicföldiek

A gonoszság gyökere

Az Idősárkány Órája

Egy boszorkány születése

Kórságok és orvosságok

A kvarangy üvegfúvó

Az e világ és a másvilág földrajza

Gyerekjáték

Közelg a sötétség

II
Gillikin

Galinda

Boq

A varázskör

III
Smaragdok városa

IV
Nyugriában

Az odaút

Kiamo Ko jáspiskapui

Zavargások

V
A gyilkosság és annak utóélete

Köszönetnyilvánítás

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Igen különös, hogy az ember annyira szereti gonoszabbnak hinni magát, mint amilyen valójában.

Daniel Defoe: A mágia rendszere

A történelmi eseményekben az úgynevezett nagy emberek csupán címkék, csupán nevet adnak az eseményeknek; ezeknek, akárcsak a címkéknek, épp a legkevesebb közük van magukhoz az eseményekhez. Minden cselekedetük, amelyet ők maguk a szabad akaratukból eredőnek tartanak, történeti értelemben eleve meghatározott, mivel összefügg a történelem egész folyásával, tehát korántsem tetszés szerint való.

Lev Tolsztoj: Háború és béke

(Makai Imre fordítása)

– Nos, halld válaszomat – mondta a Fej. – Nem kérheted, hogy küldjelek haza Kansasba, amíg viszontszolgálatot nem teszel nekem. A mi országunkban mindenki megfizet mindenért, amiben részesül. Ha azt akarod, hogy varázserőmet arra használjam, hogy hazaküldjelek, előbb neked is tenned kell értem valamit. Segíts rajtam, és én is segítek rajtad.

– Mit tegyek?

– Öld meg a gonosz Nyugati Boszorkányt!

L. Frank Baum: Óz, a nagy varázsló

(Szőllősy Klára fordítása)

A GONOSZ
NYUGATI BOSZORKÁNY
ÉLETE ÉS KORA

Előszó

A SÁRGA TÉGLÁS ÚTON

A Boszorkány egy mérföld magasságban lebegett Óz földje felett. Ahogy ott egyensúlyozott a szél peremén, zöld levélhez hasonlított, amelyet felkapott és a magasba röppentett a kavargó levegő. Fehér és bíborszín viharfelhők tornyosultak körülötte. Alant a sárga téglás út visszakanyarodott önmagába, akár egy laza hurok. Bár a téli viharok és az agitátorok feszítővasai megrongálták, továbbra is könyörtelenül vezetett Smaragdváros felé. A Boszorkány a lent gyalogló társaságot figyelte: a megrongált részek között manővereztek, kerülgették az árkokat, ha pedig tiszta volt az út, ugrándozva haladtak előre. Láthatóan nem sejtették a sorsukat. De nem a Boszorkány dolga volt felvilágosítani őket.

A seprűt támasznak használva lendült le az égből, akár a saját szárnyas majmai. Egy fekete fűzfa legfelső ágán landolt. A fa alatt, a levelek rejtekében pihentek áldozatai. A Boszorkány hóna alá vágta seprűjét, majd halkan ereszkedni kezdett hátrafelé, mint a rák, apránként-áganként, amíg olyan alacsonyra nem ért, ahol láthatta-halhallta őket, de azok őt nem. Szél ringatta a fa lecsüngő indáit. A Boszorkány lesett, és hallgatózott.

Négyen voltak. Látott egy nagy Macskafélét – Oroszlán lenne? – meg egy fényes favágót. A Bádog Favágó a morogva fészkelődő Oroszlán sörényét tetvészte. Nem messze egy életre kelt Madárijesztő ült imbolyogva, pitypangot fújt a szélbe. A lányt eltakarta a fűzfaágak függönye.

– Na persze, szerintük az életben maradt nővér az őrült – mondta az Oroszlán. – Az ám a boszorkány! Lelkileg sérült, démonok szállták meg. Elmebeteg. Nem túl vonzó kép.

– Születésekor kasztrálták – jegyezte meg nyugodtan a Bádog Favágó. – Hermafroditának született, vagy talán teljesen férfinak.

– Á, te mindenhol kasztrálást látsz – vitatkozott az Oroszlán.

– Csak azt ismétlem, amit beszélnek – védekezett a Bádog Favágó.

– Mindenkinek joga van a saját véleményéhez – jelentette ki az Oroszlán fölényesen. – Én úgy hallottam, hogy meg lett fosztva az anyai szeretettől. Rettenetes gyerekkora volt. A bőrproblémái miatt meg gyógyszerfüggő lett.

– Nem volt szerencséje a szerelemben, ahogy nekünk sem. – A Bádog Favágó mellkasa közepére helyezte tenyerét, hogy így jelezze bánatát.

– Olyan nő, aki a nők társaságát kedveli – húzta ki magát ültében a Madárijesztő.

– Egy nős férfi kirúgott kedvese.

– Ő maga a nős férfi.

A Boszorkány annyira megdöbbent, hogy majdnem elengedte az ágat, melybe kapaszkodott. A pletyka érdekelte legkevésbé, de olyan rég élt a világtól elvonultan, hogy most igencsak meglepte ezeknek a senkiháziaknak a fantáziadús véleménye.

– Kényúr. Veszélyes zsarnok – mondta meggyőződéssel az Oroszlán.

A Bádog Favágó a kelleténél erősebben húzta meg a sörényét. – Neked minden veszélyes, te gyáva. Én úgy tudom, önkormányzatot akar adni az úgynevezett nyugoroknak.

– Akárki is, biztosan fáj neki a testvére halála – szólalt meg a gyerek. Ünnepélyes hangja túl érett, túl őszinte volt a korához. A Boszorkány megborzongott.

– Nehogy most kezdj el együttérezni vele – horkantott cinikusan a Bádog Favágó. – Én biztos nem fogok.

– Pedig Dorkának igaza van – helyeselt a Madárijesztő. – A gyász alól senki nem kivétel.

A Boszorkányt mélységesen bosszantotta ez a leereszkedő spekuláció. Próbálta megkerülni a fa törzsét, nyújtózott, hogy megpillantsa a gyereket. A szél erősödött, a Madárijesztő megborzongott. Miközben a Bádog Favágó még mindig a sörénnyel szöszmötölt, a Madárijesztő az Oroszlánnak dőlt, aki gyengéden átölelte.

– Vihar közeleg – szólt a Madárijesztő.

Mennydörgés visszhangzott a messzeségből.

– Boszorkány… kö… ze… leg… – csiklandozta meg az Oroszlánt a Bádog Favágó. Az Oroszlán vinnyogva ráesett a Madárijesztőre, majd a Bádog Favágó mindkettőjükre.

– Nem kéne tartanunk a vihartól, barátaim? – kérdezte a lány.

A feltámadó szél végre megmozgatta a lombfüggönyt, és a Boszorkány megpillantotta a lányt. Maga alá húzott lábakkal ült, karjával átölelve a térdét. Nem valami törékeny virágszál volt, hanem igazi tenyeres-talpas parasztlány, kék-fehér kockás ruhában és kötényben. Ölében egy vicsori kis eb nyüszített ijedten.

– Félsz a vihartól. Ez természetes azok után, amiken keresztülmentél – mondta a Bádog Favágó. – Nyugi!

A Boszorkány belevájta ujjait a fa kérgébe. A lány arcát még mindig nem látta, csak az erős karját és a feje búbját, ahol sötét haját két copfba választotta szét. Komolyan kell venni, vagy csak egy pitypangmag, amit rossz helyre sodort a szél? Úgy érezte, ha látná az arcát, biztosan tudná.

Ám ahogy kifelé hajolt, a lány pont elfordította az arcát.

– Közeledik a vihar, méghozzá gyorsan. – Hangjában a szél erejével együtt nőtt a rémület. Torokhangon beszélt, mint aki könnyeit elfojtva érvel. – Ismerem a viharokat, tudom, hogyan lepik meg az embert!

– Itt biztonságban vagyunk – nyugtatta a Bádog Favágó.

– Egyáltalán nem vagyunk, mert ez a fa a közelben a legmagasabb pont, úgyhogy ha villámlik, ide fog becsapni. – A lány felkapta a kutyát. – Nem láttunk egy pajtát odébb az úton? Gyerünk, gyorsan! Madárijesztő, ha villámlik, te égsz el a leggyorsabban! Fussunk!

Felpattant, és már szaladt is, meglehetősen otromba mozgással, társai pedig növekvő ijedtséggel követték. Ahogy potyogni kezdtek az első kemény esőcseppek, a Boszorkány megpillantotta – no nem a lány arcát, hanem a cipőjét. A saját húgának cipőjét. A sűrűsödő félhomályban is szikrázott. Úgy szikrázott, akár a sárga gyémánt, akár a véres zsarátnok, akár a szúrós csillag.

Ha előbb látja meg a cipőt, végig sem bírta volna hallgatni őket, de a lány eddig a szoknyája alá dugta. A Boszorkánynak most eszébe jutott jogos jussa: az a cipő őt illeti! Hát nem tűrt eleget, nem érdemelte ki? Lecsap a lányra az égből, és lerángatja a cipőt a pimasz kis lábáról.

A vihar azonban, mely elől a társaság menekült, mind gyorsabban a sárga téglás úton, jobban zavarta a Boszorkányt, mint a lányt, aki már ázott meg korábban is, vagy a Madárijesztőt, aki könnyen eléghetett. A Boszorkány nem lehetett kint ilyen gonosz, aljas nedvességben. Kénytelen volt bebújni a fekete fűzfa kilátszó gyökerei közé, ahol a víz nem árthatott neki, és ott várni ki a vihar végét.

Aztán előbújik majd. Ahogy eddig mindig. Óz országának nyomasztó politikai klímája lesújtott rá, kiszikkasztotta és félrelökte; sodródott, akár egy mag, ami túl száraz ahhoz, hogy gyökeret eresszen. De az átok Óz földjét sújtja, nem őt, nem igaz? Habár Óz csúf élettel verte meg, tehetséget is adott neki, nemde?

A társaság elmenekült, de nem számított. A Boszorkány tudott várni. Találkoznak ők még.

I

MUMPICFÖLDIEK

A GONOSZSÁG GYÖKERE

A gyűrött ágyon megszólalt a feleség:

– Azt hiszem, ma lesz a napja. Nézd, mennyire leszállt!

– Ma? Az olyan lenne, mint te: perverz és kellemetlen – ugratta a férje. Az ajtóban állt, és kifelé nézett, át a tó, a földek, az erdős lankák fölött. Éppen ki tudta venni Kákabadur kéményeit, melyek reggeli füstöt eregettek. – Lelkészi szolgálatom szempontjából a lehető legrosszabb pillanatban. Hát persze.

– Nincs sok választásunk – ásított a feleség. – Legalábbis úgy mondják. Amikor a test így megnő, átveszi az irányítást. Ha nem tudsz alkalmazkodni hozzá, drágám, legalább ne akadályozd! A saját útját járja, és már semmi nem állíthatja meg. – Felkönyökölt, hogy átlásson a pocakja felett. – Olyan érzés, mintha a saját túszom lennék. Vagy a babáé.

– Gyakorolj némi önuralmat. – A férfi odament, és segített neki felülni. – Vedd úgy, hogy lelki gyakorlat. Az érzékek felügyelete. Testi és erkölcsi mértékletesség.

– Önuralmat? – nevetett a nő, az ágy széle felé araszolva. – Nincs min uralkodnom, nincs énem. Egy parazita gazdateste vagyok. Tényleg, hol az énem? Hol hagytam el azt a vénséget?

– A kedvemért! – A férfi hangja megváltozott; komolyan gondolta.

– Frex, ha a vulkán ki akar törni, nincs pap a világon, aki lecsendesíti az imájával.

– Mit gondolnak majd a paptársaim?

– Összesereglenek, és azt mondják: „Frexspar testvér, engedted a feleségednek, hogy megszülje az első gyermeketeket, amikor egy közösségi problémát kellett volna megoldanod? Ez roppant tapintatlan tőled! A vezetői képesség hiányát jelzi. El vagy bocsátva.” – Az asszony most csak heccelte, mert a férjét senki nem bocsáthatta el. A legközelebbi püspök is túl messze volt ahhoz, hogy odafigyeljen egy unionista lelkészre a hátországban.

– Akkor is rettenetes időzítés.

– Szerintem az időzítésért félig te vagy a hibás, Frex.

– Azt mondják, de nem is tudom.

– Nem is tudod? – nevetett a nő, hátravetve a fejét. A vonala, amely fülétől a torka alatti bemélyedésig futott, egy elegáns ezüstkanálra emlékeztette Frexet. Még a reggeli ziláltságában, hordónyi hasával is fenségesen szép volt. Haja fénylett, akár a nedves tölgylevelek a napfényben. Frex hibáztatta, amiért kiváltságosnak született, és tisztelte az erőfeszítését, hogy ezen felülkerekedjen. Mindeközben pedig imádta.

– Úgy érted, hogy nem tudod, te vagy-e az apa? – ragadta meg az ágy támláját Melena. Frex megfogta a másik karját, és felsegítette. – Vagy általában a férfiak nemzőképességét vonod kétségbe?

Úgy állt, mint egy mamut, mint egy mozgó sziget. Csigalassan kivánszorgott az ajtón, és csak nevetett-nevetett a gondolaton. Még az árnyékszékről is behallatszott a kacagása, miközben Frex nekilátott, hogy felöltözzön a napi spirituális küzdelemhez.

Megfésülte a szakállát, beolajozta a fejbőrét. Haját a tarkóján összefogta egy csontból és marhabőrből készült csattal, mert ezen a napon az arckifejezésének már messziről látszania kell. Nem lehet kétség a szándéka felől. Szénporral sötétebbre színezte szemöldökét, lapos orcájára pedig piros viaszt kent. Aztán kirajzolta a száját. A jóképű pap több bűnbánót vonz, mint a ronda.

A konyhaudvarban Melena szinte lebegett, nem a terhesség normális gravitációjától, hanem mintha felfújták volna, mintha hatalmas ballon lenne, mely a porban húzza a tartóköteleit. Egyik kezében serpenyőt tartott, a másikban pár tojást és néhány szakállas metélőhagymát. Dalolt magában, de csak kurta szakaszokat. Nem a férjének szólt.

Frex nyakig begombolta ünnepélyes öltözékét, kamáslijára felcsatolta a szandálját, aztán elővette a rejtekhelyről – az egyik komód alól – a jelentést, melyet egy paptársa küldött Három Korhadt Fa faluból. A barna lapokat beledugta a széles selyemövébe. Azért rejtette el a felesége elől, nehogy az asszony vele akarjon tartani – és élvezze, ha szórakoztató, vagy szenvedjen a borzongástól, ha rémisztő.

Frex nagy levegőt vett, hogy felkészítse tüdejét a napi szónoklatra. Melena egy fakanállal habarta a tojást a serpenyőben. A tó túloldaláról kolomp hangja szállt. A nő nem is hallotta; vagyis hallott valami mást, valamit a saját testében. Dallamtalan hang volt, álomzene, aminek csak a hatására emlékszik vissza az ember, de a dallamára és a hangjaira nem. Úgy vélte, hogy a benne lévő gyerek az, aki boldogságában dúdolgat. Daloló gyermek lesz.

A házból kihallatszott Frex is, aki rögtönzött, bemelegített, gyakorolta gördülékeny érveit, és saját igazáról győzködte magát.

Hogy is van az a dal, amit Dadus énekelt neki sok-sok éve a gyerekszobában?

Reggel születik

Búval érkezik;

Jöjjön ha délben

Búbajtól szépen;

Kibújik este

Bú lesz a vége;

Éjféli gyermek

Reggel is éled.

Szeretettel, örömmel gondolt vissza rá. A bú az élet természetes vége, mégsem hagyunk fel a gyerekszüléssel.

„Nem, te csinos, elkényeztetett leányzó – visszhangzott Dadus hangja Melena elméjében (szokás szerint diktatórikus modorban). – Világos, hogy igenis felhagyunk a gyerekszüléssel. Csak akkor szülünk, amikor még annyira fiatalok vagyunk, hogy nem tudjuk, milyen komor az élet vége. Aztán, amikor teljes egészében átérezzük (márpedig mi, nők, lassan tanulunk), undorodva kiszáradunk, és véget vetünk a szaporodásnak, ahogy kell.”

„De a férfiak nem száradnak ki – vetette ellen Melena –, ők a halálukig folytathatják.”

„Mi lassan tanulunk, ők viszont egyáltalán nem tanulnak.”

– Itt a reggeli – kotorta a tojást egy fatárnyérra Melena. Az ő fia nem lesz olyan ostoba, mint a legtöbb férfi. Úgy fogja felnevelni, hogy dacoljon a bánat terjedésével.

– Társadalmunk válságba jutott – szónokolt Frex. Ahhoz képest, hogy elítélte a világi élvezeteket, elegánsan evett. Melena szerette nézni az ujjak és a villák arabeszkjét. Gyanította, hogy férje az erényes aszketizmus mögött titokban igenis vágyik a könnyű életre.

– Társadalmunknak minden egyes nap egy nagy válság. – Pimasz módon a férfiak szavaival válaszolt. Férje, a drága butuska, meg sem hallotta hangjában az iróniát.

– Keresztúthoz értünk. Fenyeget a bálványimádás. A hagyományos értékek válsága. Az igazság ostrom alá került, az erény elfelejtődött.

Frex nem hozzá beszélt, a tirádáját gyakorolta a várható erőszakos, mágikus látványosság ellen. Frex énje egy része is a kétségbeeséssel kacérkodott, ám a legtöbb férfivel ellentétben ő ezt a munkája javára fordította. Melena körülményesen leült a padra. Fejében egy egész kórus dalolt szavak nélkül. Ez minden terhes nőnél így lehet? Szívesen megkérdezte volna a kotnyeles asszonyokat, akik majd délután eljönnek, és félénken zsémbelnek az állapota miatt, de nem merte. Képtelen volt megszabadulni a szép akcentusától, amit azok affektáltnak tartanak; ráadásul nem szívesen mutatkozott volna tudatlannak ilyen fontos kérdésben.

Frex felfigyelt a szótlanságára:

– Dühös vagy, amiért ma magadra hagylak?

– Dühös? – vonta fel a szemöldökét, mintha a fogalom ismeretlen lenne számára.

– A történelem a kis egyéni életek falábán vánszorog, ugyanakkor a nagyobb, az örök erők egy pontba tartanak. Egyszerre mindkettőt nem tarthatod szem előtt.

– Nem biztos, hogy a gyermekünknek „kis élete” lesz.

– Ez most nem a vita ideje. El akarod vonni a figyelmemet szent feladatomtól? A gonosz jelenlétével kell szembenéznünk Kákabadurban. Nem tudnék többé a tükörbe nézni, ha nem szállnék vele szembe. – Komolyan gondolta, és Melena ezért a hevességért szeretett bele; de persze utálta is érte.

– Fenyegetések mindig jönnek. Lesznek ezután is. – Le akarta zárni a vitát. – A fiad viszont csak egyszer születik meg, és ha ezt a vízi háborút idebent jól értelmezem, akkor ma.

– Lesznek még gyerekek.

Melena elfordult, hogy férje ne lássa a haragot az arcán.

Dühét azonban nem tudta elfojtani. Talán erkölcsi hiányosság a részéről. (Általában nem aggódott erkölcsi hiányosságok miatt; az, hogy a férje lelkipásztor, két embernek is elegendő vallásos gondolattal látta el a házat.) Morcos hallgatásba merült. Frex kelletlenül csipegette reggelijét.

– Az ördög – sóhajtott. – Az ördög közeleg.

– Ne mondj ilyet a saját gyereked születése napján!

– A kákabaduri kísértésre értettem! És ezt te is tudod, Melena!

– A szavak azok szavak, és ami kimondatott, az kimondatott! Nem kell, hogy csak rám figyelj, de kicsit azért rám is! – Úgy dobta a serpenyőt a falnál álló padra, hogy jó nagyot csattant.

– Hát ez kölcsönös – replikázott Frex. – Szerinted én mivel nézek ma szembe? Mivel győzzem meg a nyájamat, hogy fordítsanak hátat annak a züllött bálványimádásnak? Valószínűleg vesztesként jövök majd haza. Te talán gyereknek adsz ma életet. Rám csalódás vár. – Mégis büszkén mondta mindezt: egy nagyobb erkölcsi ügy érdekében elbukni nem szégyen. Hogy lenne ehhez mérhető egy gyerekszülés vére, mocska, zaja?

Végül felállt, hogy induljon. A tó felől szél támadt, szétzilálta a konyhai füstoszlopok tetejét a távolban. Akár az egyre szűkülő spirálban lefolyó víz, gondolta Melena.

– Légy jó, szerelmem – mondta Frex, noha már tetőtől talpig felöltötte szigorú templomi kinézetét.

– Jó – sóhajtott Melena. A baba megint megnyomta belül, ki kellett sietnie az árnyékszékre. – Légy szent! Gondolok rád, hátgerincem, mellvértem. És igyekezz nem meghalni!

– A Névtelen Isten akarata – mondta Frex.

– És az enyém – vágta rá szentségtörőn Melena.

– Az akaratodat arra használd, ami megérdemli. – Férje immár lelkipásztor volt, ő pedig a bűnös; ezt a felállást Melena nem túlságosan élvezte.

– Isten veled – köszönt el, és inkább az árnyékszék bűzét és a megkönnyebbülést választotta, mintsem ott álljon integetve, ahogy férje nagy léptekkel elindul az úton Kákabadur felé.

AZ IDŐSÁRKÁNY ÓRÁJA

Frex jobban aggódott Melena miatt, mint azt az asszony sejtette. Az első útjába akadó halászkunyhónál megállt, és az ajtóban állva beszélt a férfival. Egy-két nő Melenával töltené az éjszakát, ha úgy alakul? Nagy szívességet tennének. Frex hálásan bólintott, szavak nélkül is tudomásul véve, hogy Melenát nem különösebben kedvelik errefelé.

Aztán, mielőtt elhagyta volna a Mételyesvizet, hogy folytassa útját Kákabadurba, leült egy kidőlt fára, és előhúzta övéből a két levelet.

Egy távoli rokona küldte, aki szintén lelkész volt. Pár hete időt és értékes tintát nem kímélve leírást adott az Idősárkány Órájáról. Frex úgy próbált felkészülni az előtte álló szent feladatra, hogy újraolvasta a bálványóráról szóló levelet.

Sietve írok, Frexspar testvér, hogy papírra vessem benyomásaimat, mielőtt elhalványulnak.

Az Idősárkány Órája egy társzekéren áll, és olyan magas, akár egy zsiráf. Az egész valójában egy ingatag, szabadtéri színház, négy oldalán fülkék és elfüggönyözött boltívek. A lapos tetőn egy mechanikus sárkány áll, zöldre festett bőrrel, ezüstös karmokkal, rubinszemekkel. Bőre több száz félig egymást fedő réz-, bronz- és vaslemezkéből áll. A mozgó pikkelyek alatt egy óramű gépezete lapul. Az Idősárkány forog a talapzatán, kitárja bőrszárnyát (olyan hanggal, mint a fújtató), és kénbűzű lánggömböket böfög fel.

Alul, a tucatnyi ajtóban, ablakban és tornácon pedig bábok, marionettfigurák és szobrocskák vannak. Népmesei teremtmények. Parasztok és nemesek egyaránt. Állatok, tündérek és szentek… a mi unionista szentjeinket kilopták alólunk, Frexspar testvér! Felháborító! Az alakok lánckerekeken mozognak. Derékban meghajolnak, táncolnak és pörölnek egymással.

Ki nemzette ezt az Idősárkányt, ezt a hamis orákulumot, a gonoszság eme propagandaeszközét, mely szembeszáll az unionizmus és a Névtelen Isten hatalmával? Az órát egy törpe és néhány darázsderekú talpnyaló működtette, akiknek az agyuk kapacitása arra elég, hogy körbehordozzák az adománygyűjtő kalapot. A törpén és a szépfiúin kívül ki húz még hasznot belőle?

A rokon második levele arra figyelmeztette, hogy az óra Kákabadur felé tart. Ezúttal egy történetet is elmesélt.

A mulatság húrok pengetésével és csontok zörgetésével kezdődött. A tömeg hüledezve közelebb nyomult. A színpad egy kivilágított ablakában hitvesi ágyat láttunk, rajta bábférj és bábfeleség. A férj aludt, a feleség sóhajtozott. Az asszony a faragott kezével tett egy mozdulatot, ami arra utalt, hogy férje bizonyos testrésze csüggesztően kicsi. A közönség majd megpukkadt a nevetéstől. A feleség is elaludt. Mikor már horkolt, a férj lopva felkelt.

Ekkor a tetőn a Sárkány elfordult alapzatán, és karmaival a tömegbe mutatott, kétségtelenül egy Grájn nevű szerény kútásóra, aki hűséges, bár figyelmetlen férj. Aztán a Sárkány a hátsó lábára állt, két ujjával hívogatóan intett, kiválasztva egy Letta nevű özvegyet és a kapafogú, szűz lányát. A tömeg elnémult, és úgy elhúzódott Grájntól, Lettától és a piruló szűztől, mintha azokon hirtelen fertelmes kelések támadtak volna.

A Sárkány akkor megpihent, ám egyik szárnyát egy másik boltív fölé tette, amely kivilágosodott, és az éjszakában kóborló bábférjet mutatta. Felbukkant egy boglyahajú, rikító színű bábözvegy, aki egy tiltakozó, kapafogú lányt ráncigált maga után. Az özvegy megcsókolta a férjet, és lehúzta a bőrnadrágját. A férfinak két szerszáma is volt, egy elöl, egy másik meg hátul, a gerince tövében. Az özvegy beállította a lányát az elülső, kurtább rúdhoz, maga pedig a hátsó, jóval tekintélyesebb hímtagot vette kezelésbe. A három báb ugrált és ringott, kéjesen visítozott. Amikor a bábözvegy és lánya végeztek, leszálltak és megcsókolták a házasságtörő bábférjet. Aztán térdükkel megrúgták elöl-hátul a kényes ponton. A bábférj ide-oda lengett a rugóin, kezével dajkálva sérült testrészeit.

A közönség harsogott. Grájn, a kútásó szőlőszem nagyságú cseppeket izzadt. Letta úgy tett, mintha nevetne az egészen, de a lánya szégyenében eltűnt. Mire leszállt az est, Grájnra rátámadtak a felháborodott szomszédok, és a groteszk rendellenességéről faggatták. Lettát kiközösítették. Lányát mintha a föld nyelte volna el. A legrosszabbtól tartunk.

Szerencsére Grájnt nem ölték meg. De ki a megmondhatója, hogy lelkünkön milyen foltot hagyott ez a kegyetlen színjáték? A lélek az emberi porhüvely túsza, az efféle megaláztatást jócskán megszenvedi, nem igaz?

Frexnek néha olybá tűnt, hogy Óz birodalmának minden vándorboszorkánya és fogatlan, hadováló látnoka, aki akár csak a legátlátszóbb trükkre is képes, Léd-Mendege peremvidékén próbál megélni kétes mesterségéből. Tisztában volt vele, hogy a kákabaduriak alázatosak. Az életük nehéz, a reményeik végesek. Ahogy egyre nyúlik az aszály, úgy repedezik meg hagyományos unionista hitük. Frex átlátta, hogy az Idősárkány Órája az ötletességet és a mágiát ötvözi, s hogy vallásos meggyőződésének legmélyebb tartalékait kell segítségül hívnia a legyőzéséhez. Mert ha a gyülekezete kiszolgáltatottnak bizonyul az úgynevezett örömhittel szemben, ha behódol a látványnak és az erőszaknak… akkor hogyan tovább?

Győzni fog. Ő a lelkipásztoruk. Évek óta húzza a fogukat, temeti a csecsemőiket, mond áldást az edényeikre. Megalázkodott helyettük. Ápolatlan szakállal, koldulva vándorolt faluról falura, hetekre egyedül hagyva szegény Melenát a paplakban. Áldozatot hozott értük. Nem ingathatja meg őket ez az Idősárkány micsoda. Tartoznak neki.

Továbbindult; kihúzott vállal, összeszorított szájjal, háborgó gyomorral, de ment. Az eget kavargó homok színezte barnára. A szél reszketeg jajszóval süvített magasan a dombok felett, mintha sziklarepedésen nyomulna keresztül, egy olyan hegygerincen, amit Frex nem is lát.

EGY BOSZORKÁNY SZÜLETÉSE

Kora este lett, mire Frex összeszedte bátorságát, és belépett a düledező Kákabadur falucskába. Úszott a verejtékben. Sarkát a földhöz csapta, ökölbe szorította a kezét, és rekedt, de erős hangon elbődült:

– Hallga, ti kishitűek! Jertek, míg lehet, mert kísértés közelg és próbára tészen majd benneteket!

A régies szavak nevetségesen hangzottak, de hatottak. Már jöttek is a komor halászok, üres hálóikat maguk után húzva a dokktól. Jöttek a gazdák, kiknek kemény munkája ez évben édeskeveset hozott. Még mielőtt elkezdte volna, már mind bűnös képet vágtak.

Követték a csónakház rozoga lépcsőjéig. Frex tudta, hogy mindenki számít a gonosz óra érkezésére; a pletyka ugyanolyan ragályos, mint a pestis. Szomjas várakozásukat kell hát ostoroznia:

– Ostobák vagytok, mint az egyéves, aki odanyúl, hogy megfogja a szépen izzó parazsat! Akár a sárkányméh ivadékai, készen álltok szívni a tűzemlőket! – Idő koptatta szentírásos átkok voltak, kissé laposan hangzottak ma este; ő is elfáradt, és nem tudta hozni a legjobb formáját.

– Frexspar testvér – szólalt meg Bfí, a falu polgármestere –, várnál a szentbeszéddel, amíg meglátjuk, hogy a kísértés milyen formát ölt ezúttal?

– Nincs merszetek ellenállni az új formáknak – köpte Frex.

– Hát nem te voltál a mi oktatónk ennyi éven át? Aligha akad ilyen jó alkalom, hogy bizonyítsunk a bűnnel szemben! Nagyon is várjuk a… a lelki próbatételt.

A halászok nevettek, és Frex még mogorvább tekintetre váltott, amikor ismeretlen kerekek zörgése hallatszott a köves út felől. Az emberek elhallgattak, és arra fordultak. Elvesztették az érdeklődésüket, még mielőtt Frex elkezdhette volna.

Az órát négy ló húzta, a törpe és ifjonc banditái kísérték. A széles tetőt a sárkány uralta. Az volt ám a vadállat! Mintha ugrani készült volna, mintha valóban élettel lett volna megáldva. A bódé külsejét karneváli színekkel díszítették, aranylevéllel ékesítették. A halászok szájtátva figyelték közeledtét.

Mielőtt a törpe közölhette volna az előadás időpontját, mielőtt az ifjak előhúzhatták volna husángjaikat, Frex felugrott a tákolmány – egy sarokvasakon behúzható színpadféle – alsó lépcsőjére.

– Miért nevezik ezt órának? Az egyetlen számlap, ami van rajta, unalmas, színtelen, és elveszik a sok részlet között. A mutatók meg nem is mozognak, nézzétek meg magatok! Úgy vannak felfestve, örökre egy perccel éjfél előtt maradnak! Ez az egész csak egy gépezet, barátaim! Ezt biztosan tudom. Mechanikus búzamező ring, géphold fogy és telik, művulkán köp piros-fekete flittert. Ha már ennyi sok a tiktak-gép, akkor miért nincs a számlapon körbejáró mutató? Miért nincs, kérdem én, igen, téged kérdlek, Ganetta, és tégedet, Sztoj, és tégedet, Perippa. Miért nincs itt igazi óra?

Ganetta, Sztoj és Perippa azonban nem figyeltek rá, ahogy a többiek sem. Leesett állal bámultak.

– A válasz természetesen az, hogy az óra nem a földi időt méri, hanem a lélek idejét. A megváltás és a kárhozat idejét. A léleknek minden minutum egy pillanatra van a végítélettől. Egy pillanatra a végítélettől, barátaim! Ha a következő hatvan másodpercben meghalnátok, az örökkévalóságot a bálványimádóknak fenntartott fojtogató mélységben szeretnétek tölteni?

– Szörnyen hangos ma a környék – mondta valaki a sötétben, és az emberek felnevettek. Frex fölött (megpördült, hogy lássa) egy kis ajtóból apró, ugató kutyakölyök bukkant elő, sötét szőre olyan göndör volt, mint Frex haja. A kutya rugón himbálózott és bosszantóan magas hangon csaholt. A nevetés erősödött. A sűrűsödő szürkületben Frex mind nehezebben tudta megmondani, ki nevet, ki kiabál neki, hogy menjen arrébb, mert nem lát tőle.

Nem mozdult, hát teketória nélkül lekapták onnét.

– Egész életünk értelmetlen tevékenységek sora – kezdte a törpe költőien. – Belefúrjuk magunkat az életbe, mint a patkány, átfurakszunk rajta, mint a patkány, és a végén belepottyanunk a sírba, mint a patkány. Hébe-korba miért ne hallgatnánk meg egy próféciát, vagy néznénk meg egy mirákulumot? Patkányéletünk látszólagos hamissága és méltatlansága alatt továbbra is ott az alázatos séma és értelem! Gyertek közelebb, jóemberek, és nézzétek, mit jósol az életeteknek a tudás! Az Idősárkány belelát szánalmasan rövid életetek igazsága elé, mögé és közepébe! Nézzétek hát, mit mutat nektek!

A tömeg előrébb nyomult. A hold közben felkelt, úgy világlott, akár egy dühös, bosszúszomjas isten szeme.

– Engedjetek! Hagyjatok! – hadakozott Frex. Még rosszabbul sikerült, mint attól tartott. Saját gyülekezete még sosem emelt kezet rá.

Az óra története egy ájtatos emberről szólt, birkagyapjúból készült szakállal és sötét, göndör fürtökkel, aki egyszerűséget, szegénységet és nagylelkűséget prédikált, miközben arannyal és smaragddal teli kincsesládikát rejtegetett, méghozzá egy nemesi származású, vékony állú lány mechanikus kebelében. A csirkefogót cseppet sem finoman átdöfték egy hosszú vaskaróval, és felszolgálták a saját nyájának mint Sült Lelkészpecsenyét.

– A legaljasabb ösztöneitekre apellálnak! – kiáltotta Frex, karba font kézzel. Arcát bíborvörösre festette a düh.

Csakhogy eddigre szinte vaksötét lett, és valaki odament, hogy elnémítsa. Egy kar kulcsolta át a nyakát. Próbált hátranézni, hogy melyik átkozott egyházközségi tag merészeli ezt tenni, de minden arcot csuklya takart. Ágyékon rúgták, összeesett, arccal a porba zuhant. Egy láb pontosan a segge vágatát találta el, mire belei kiengedtek, és összepiszkította magát. A tömeg azonban nem ezt nézte. Vidáman kurjongattak azon, amit az Órasárkány játszott éppen. Egy özvegyi sálat viselő nő megszánta Frexet, karjánál fogva felsegítette, és elvezette; annyira elintézték, akkora fájdalmai voltak, hogy fel sem bírt egyenesedni, és megnézni, ki az.

– Elbújtatom a pincémben egy zsákvászon alá – duruzsolta a gazdasszony –, mert ahogy az a dolog viselkedik, ma éjjel vasvillával jönnek maga után. A paplakban biztos keresik majd, de énnálam aztán nem.

– Melena… – nyögte Frex. – Ha megtalálják…

– Vigyázunk rá – nyugtatta meg a szomszéd. – Ennyire mi, nők is képesek vagyunk!

*

A paplakban Melena minden erejével próbált eszméleténél maradni. A két bába el-elhomályosult előtte. Az egyik halaskofa volt, a másik szélütéses banya; felváltva tapogatták a homlokát, néztek a lába közé, és oda-odasandítottak arra a néhány csodaszép csecsebecsére és kincsre, amit Melenának sikerült idehoznia a Semlyék Uradalomból.

– Rágd el azt a fenyergelevelet, bogaram, rágd csak el! Mire észbe kapnál, már alszol is tőle – duruzsolta a halaskofa. – Ellazulsz, a kis aranyos csak úgy kipottyan, és reggelre minden rendben lesz. Azt hiszed majd, hogy rózsavíz- és tündeharmatillatod van, pedig bűzlesz, mint mi mind. Rágd csak, bogaram, rágd csak!

Kopogtak, mire a banya bűntudatosan lesett fel a ládából, amelyben éppen kutakodott. Elengedte a fedelét, ami nagy durral csapódott le, majd szemét lehunyva ájtatos imádkozó pózt vett fel.

– Tessék – mondta.

Egy finom bőrű, kipirult hajadon lépett be.

– Jaj, úgy reméltem, hogy lesz itt valaki. Hogy van?

– Mindjárt elalszik, a baba meg jön – válaszolt a halaskofa. – Még úgy egy óra.

– Azt mondták, hogy figyelmeztessem magukat – zihálta a szűz. – A férfiak berúgtak és randalíroznak. Az a varázsórasárkány hergelte fel őket, tudják. Frexet kajtatják, hogy megöljék. Az óra biztatta fel őket. Ide is el fognak jönni. Biztonságos helyre kéne vinnünk a feleségét. Lehet mozgatni?

Nem, nem lehet, gondolta Melena, és ha a parasztok megtalálják Frexet, alaposan öljék meg a kedvemért, mert még sose fájt semmi így, annyira, hogy látom a saját véremet a szemem mögött. Öljék meg, amiért ezt tette velem! Erre a gondolatra megkönnyebbülten elmosolyodott, és elalélt.

– Hagyjuk itt, és fussunk! – lihegte a szűz. – Az óra azt mondta, őt is meg kell ölni, meg a kissárkányt, akinek életet akar adni. Nem akarom, hogy engem is elkapjanak!

– Nekünk bábához méltón kell viselkednünk – jelentette ki a halaskofa. – Nem hagyhatjuk el ezt a nemes hölgyet a szülés közepén. Engemet nem érdekel semmiféle óra.

A banya, aki közben ismét belemerült a ládába, azt kérdezte:

– Kinek kell valódi gillikini csipke?

– Az alsó réten áll egy szénástaliga. Vigyük el most! – javasolta a halaskofa. – Gyerünk, segítsetek! Te vén satrafa, bújj ki a vásznak közül, és töröld meg ezt a csinos rózsaszín homlokot! Ez az, indulás!

Pár perc múlva a banya, a kofa meg a szűz a szénástaligát tolták egy ritkán járt csapáson az őszi erdő indái és páfrányai között. Feltámadt a szél, szinte fütyült a Kófic-dombság kopasz homloka fölött. A takarókra fektetett, eszméletlen Melena rángott és nyögött fájdalmában.

Egyszer csak hallották, ahogy a részeg csőcselék vasvillákkal és fáklyákkal elvonul a fákon túl, és megdermedve álltak, rémülten hallgatták az eldörmögött átkokat. Aztán még sietősebben folytatták útjukat, mígnem egy köd lepte sarjerdőhöz értek: a megszenteletlen temető széléhez. A közepén meglátták az óra elmosódott körvonalait. A törpe itt hagyta megőrzésre; nem volt ostoba, sejtette, hogy a világnak ez a zuga az utolsó hely, ahová az ideges parasztok ezen az éjjelen jönnének.

– A törpe meg a fiukái a kocsmában ittak – suttogta a hajadon. – Itt senki nem akadályozhat minket!

– Szóval a kocsma ablakán át lested a férfiakat, te kis ringyó? – morogta a banya.

Kinyitotta az óra hátuljának ajtaját. Icipici hely volt mögötte. Ingák lógtak baljósan a homályban. A hatalmas fogaskerekek mintha alig várták volna, hogy összeroppantsák azt, aki tilosban jár.

– Emeljük be ide!

A köd és a fáklyák éjszakáját hajnalban terebélyes viharfelhők és táncoló villámcsontvázak váltották fel. Olykor kikandikált a kék ég, máskor meg úgy esett, mintha nem is víz, hanem sár zuhogna. A bábák négykézláb másztak elő az óraszekér hátuljából. Végre kezükben tartották a kis védencüket, és most vigyáztak, hogy ne csöppenjen víz a csecsemőre.

– Nohát, szivárvány – mondta az idősebb bólogatva. Fakó színkendő lógott az égen.

Mit láttak, amikor letörölték a méhlepényt és a vért az újszülött bőréről? A fény játszott velük? Végül is a vihar után a fű zöldje is lüktetni látszott, a rózsák szárát pedig szikrázó glória vonta be. Ám a bábák a fény és a levegő eme trükkjei ellenére sem tagadhatták, hogy mit látnak. Az anyja testnedvei alatt a csecsemő bőre botrányos, halvány smaragdzöld színben játszott.

Az újszülött nem sírt, nem visongott. Kinyitotta a száját, levegőt vett, és bölcsen hallgatott.

– Bőgj csak, te kis ördög! – tanácsolta neki a banya. – Ez az első dolgod.

A babát nem érdekelte a kötelesség.

– Akaratos egy fiú – sóhajtott a halaskofa. – Megöljük?

– Ne gonoszkodj vele! – intette a banya. – Lány ez.

– Nézze meg jobban – mondta a csipás szűz –, ott van neki a szélkakasa.

Ezen elvitatkoztak, pedig a csecsemő ott volt előttük meztelenül. Csak második és harmadik dörgölés után lett nyilvánvaló, hogy a gyermek valóban lány. Talán vajúdás közben valami szerves anyag ragadt arra a kis hasadékra. Miután letörölték, megállapították, hogy formás baba: feje elegánsan hosszú, alkarja finom vonalú, feneke csipkednivaló, finom ujjain finomak a körmök.

És tagadhatatlanul zöldes a bőre. Orcáján és hasán lazacvörös pír, lecsukott szemhéja körül bézsszín karika, a majdani hajat ígérő fejbőrön rőt csík. De az alapszín zöldségre emlékeztetett.

– Na tessék, mit kapunk a fáradozásunkért – csóválta fejét a szűz. – Egy kis zöld vajdarabkát. Biztos ne öljük meg? Tudják, mit mondanak majd az emberek.

– Szerintem rohadt. – A kofa a faroknyúlványt kereste a gyermek farán, megszámolta az ujjait a kezén-lábán. – Szarszaga van.

– Mert tehénszarban guggolsz, te lüke – mondta a banya.

– Beteg, azért ilyen a színe. Ejtsük a pocsolyába, hadd fulladjon meg! Az anyja sose tudja meg. Még órákig nem tér magához az úrinős ájulásból.

Vihogtak. Karjukban dajkálták az újszülöttet, és egymásnak adva becsülték meg a súlyát. Szívességet tesznek vele, ha megölik. A kérdés csak az, hogyan.

Aztán a gyerek ásított, és a halaskofa oda se figyelve nekiadta egyik ujját, hadd cumizzon. A baba pedig leharapta az ujját a második ujjpercnél. Majd megfúlt a kiömlő vértől. Az ujjdarab a szájából a sárba pottyant, akár egy kiürült orsó. A nők akcióba lendültek. A kofa meg akarta fojtani a csecsemőt, de a banya és a szűz megvédték. Az ujjdarabot kihalászták a sárból, és kötényzsebbe dugták, hogy majd visszavarrják a kézre, amire való.

– A kuki miatt! A kislány csak most jött rá, hogy neki nincs! – visította a szűz, és nevetve rogyott a földre. – Jaj annak az ostoba fiúnak, aki először akarja megkapni! Leharapja majd a zsenge lógóját emlékbe!

A bábák visszabújtak az órába, és az anyja mellére tették a kis jószágot; már féltek szóba hozni a kegyes halált, mert ki tudja, mit harap még meg.

– Legközelebb talán a csecset harapja le, az majd felébreszti Őszunyókáló Fenségét – kuncogott a banya. – Milyen gyerek az, amelyik vért szív, mielőtt megízlelné az anyatejet?

Egy cseréplábasban hagytak ott vizet, és a következő széllökés rejteke alatt elsomfordáltak, hogy megkeressék férjüket, fiukat és testvérüket, leszidják és megverjék őket, ha megvannak, és eltemessék, ha nincsenek.

A sötétben a csecsemő nézte-nézte maga fölött az időóra megolajozott, szabályos fogait.

KÓRSÁGOK ÉS ORVOSSÁGOK

Melena napokig rá sem bírt nézni. Dajkálta, mert egy anyának muszáj. Várta, hogy az anyai szeretet talajvize feltörjön a bensőjében, és elborítsa. Nem sírt. Fenyergelevelet rágcsált, hogy elsodródjon a katasztrófától.

Lány. Egy lány. Amikor magára maradt, Melena gyakorolta, hogy így gondoljon rá. A rángatózó, boldogtalan csomag nem hímnemű; nem semlegesnemű; nőnemű. Alvás közben káposztafejnek látszott, amit megmostak, és az asztalon hagytak száradni.

Melena kétségbeesve írt a Semlyék Uradalomba, hogy Dadust visszarángassa a nyugdíjból. Frex elment érte az állomásra Görgetegvégbe. Visszaúton Dadus arról faggatta, mi a baj.

– Mi baj? – sóhajtott Frex, és elmerült a gondolataiban. Dadus rájött, hogy rosszul választotta meg a szavait, pont hogy másfelé terelte velük Frex figyelmét. A lelkész motyogni kezdett a gonosz természetéről. A vákuumról, amelyet a Névtelen Isten megmagyarázhatatlan hiánya teremt, és amelybe szellemi mérgek ömlenek. Az örvényről.

– A gyerek állapotát kérdeztem! – fakadt ki Dadus. – Engem nem a világ érdekel, csak egy gyerek, különben nem tudok segíteni. Miért engem hív Melena, és nem az anyját? Miért nem írt a nagyapjának? Ő az eminenciás Tropp, az ég szerelmére! Melena ennyire azért nem felejthette el a kötelességeit! Vagy rosszabb az élet itt, vidéken, mint hittük?

– Rosszabb bizony – felelte Frex komoran. – A baba… jobb, ha erre felkészülsz, Dadus, nehogy sikíts majd… a baba… torzszülött.

– Torzszülött? – Dadus szorosabban markolta útitáskáját, és kinézett az út mentén sorakozó vörös levelű gyöngygyümölcsfákra. – Mondj el mindent, Frex!

– Lány.

– Akkor tényleg torzszülött – gúnyolódott Dadus, de Frex szokás szerint észre sem vette a gúnyt. – Hát, legalább a család címe még egy generációra biztosítva van. Megvan keze-lába?

– Meg.

– Több, mint kellene?

– Nem.

– Szopik?

– Nem engedjük. Elképesztő fogai vannak, Dadus. Szinte cápafogak.

– Nem ő az első gyerek, aki emlő helyett üvegen vagy cumin nő fel. Emiatt ne aggódj.

– Rossz a színe – bökte ki Frex.

– Milyen az a rossz szín?

Frex pillanatokig csak a fejét csóválta. Dadus nem szerette ezt az embert, és nem is fogja megszeretni, de azért megenyhült:

– Nem lehet olyan rossz, Frex. Mindig van megoldás. Mondd el Dadusnak!

– Zöld – rukkolt ki vele végül a férfi. – Az a micsoda zöld, mint a moha, Dadus.

– Mármint a lányod. Eleven lény, az ég áldjon meg, nem egy micsoda!

– Az ég biztosan nem áldott meg – pityeredett el Frex. – Az égnek ehhez semmi köze, Dadus, az ég nem helyesli. Mit tegyünk, jaj mit tegyünk?

– Csss! – Dadus ki nem állhatta a síró férfiakat. – Nem lehet olyan szörnyű. Melena ereiben minden csepp vér nemesi vér. Akármi is a baja a gyereknek, Dadus majd meggyógyítja. Bízz Dadusban!

– Bíztam a Névtelen Istenben is – zokogta Frex.

– Isten és Dadus nem mindig ellentétes célért dolgozik – jelentette ki Dadus. Tudta, hogy ez blaszfémia, de nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy kigúnyolja Frexet, ha már amúgy sem tud védekezni. – De ne aggódj, Melena családjának egy szót se szólok. Egy pillanat alatt elrendezzük ezt a dolgot, senkinek se kell tudni róla. Van neve?

– Elfaba.

– Vízeséses Szent Aelfaba után?

– Igen.

– Nemes név, időpróbálta név. Gondolom, a hagyományos becenevet használjátok: Fabala.

– Ki tudja, egyáltalán él-e addig, hogy becenevet kapjon. – Frex úgy mondta, mintha azt remélné, hogy így történik majd.

– Érdekes vidék. Ez már Léd-Mendege? – váltott témát Dadus. Frex azonban magába gubózott, épp csak az úton tartotta a lovakat. A táj mocskos és nyomasztó volt, tele parasztokkal; Dadus kezdte azt kívánni, bárcsak ne a legjobb utazóruháját vette volna fel. Egy ilyen finom, idősebb hölgynél az útonállók aranyat sejtenek, és igazuk is lenne, ugyanis Dadus arany harisnyakötőt viselt, melyet évekkel azelőtt úrnője budoárjából lopott. Micsoda megaláztatás lenne, ha a harisnyakötő ennyi év után Dadus formás, bár öregedő combján bukkanna elő! Dadus félelmei azonban nem igazolódtak be, és a fogat incidens nélkül megérkezett a paplak udvarára.

– Hadd lássam előbb a babát! – kérte Dadus. – Könnyebb és tisztességesebb lesz Melenának, ha már tudom, mivel állunk szemben.

Ezt nem is volt nehéz elintézni, mivel a fenyergeleveleknek köszönhetően Melena ki volt ütve, miközben a baba halkan nyöszörgött a kosárban az asztalon.

Dadus odahúzott egy széket, hogy meg ne üsse magát, ha elalélna.

– Tedd a kosarat a padlóra, hogy belelássak, Frex.

A férfi engedelmeskedett, majd elment, hogy visszavigye a fogatot Bfínek, akinek nagy ritkán kellett csak polgármesteri teendőihez, ezért bérbe adta, hogy így jusson némi politikai tőkéhez.

Dadus látta, hogy a csecsemőt ruhába csavarták, száját és fülét pedig kendővel kötötték be. Kikandikálló orra úgy nézett ki, akár egy rossz gomba, szeme nyitva volt.

Dadus közelebb hajolt. A gyerek nem lehet több, mennyi, háromhetesnél? Ám ahogy Dadus jobbra-balra hajolgatott, hogy megnézze a profilját ebből a szögből, majd abból, s így mérje fel, a lány szeme állhatatosan követte. Barna, meleg szempár volt, a csillámkővel ékes, kifordított föld színe. A szemhéjak sarkánál finom vörös vonalak hálója futott, mintha elpattantak volna a hajszálerek, mert annyira figyelt, és próbálta felfogni, mi történik.

A bőre meg, ó igen, a bőre zöld volt. Nem ronda zöld, gondolta Dadus, csak éppen nem emberszín.

Odanyúlt, és ujját végighúzta a baba orcáján. A csecsemő összerezzent, háta ívben megfeszült, és a ruha, amivel tetőtől talpig gondosan bebugyolálták, szétnyílt, akár egy gubó. Dadus a fogát összeszorítva próbálta elfojtani magában a rémületet. A baba megmutatta kis testét, és bizony a bőre a mellkasán is ugyanolyan volt. – Megfogtátok ti egyáltalán ezt a gyereket? – dörmögte Dadus. Tenyerét a baba ziháló mellkasára tette, ujjai eltakarták a szinte láthatatlan mellbimbókat, majd lecsúsztatta a kezét, hogy ellenőrizze a lenti részt. Pisis és kakis volt, de amúgy megfelelt a szabványnak. Bőre ugyanolyan csodálatosan rugalmas és sima volt, mint Melenáé annak idején.

– Gyere Dadushoz, te kis szörnyszülött – hajolt le, hogy felvegye a babát kakástól-mindenestől.

Az azonban elfordult előle, fejét beverte a fonott kosár fenekébe.

– Látom, az anyaméhben táncoltál. Vajon kinek a zenéjére? Micsoda fejlett izmok! Nem, tőlem nem menekülsz. Gyere ide, te kis démon! Dadust nem zavarja a kaki. Dadus szeret téged. – Hazudott persze, de Frexszel ellentétben hitte, hogy bizonyos hazugságokat helyeselnek az égiek.

Kezébe vette Elfabát, és az ölébe ültette. Aztán Dadus várt, gügyögött, néha pedig elfordult, és kinézett az ablakon, nehogy elhányja magát. A baba hasát simogatta, hogy megnyugtassa, de hiába, az csak nem akart megnyugodni, legalábbis most még nem.

Késő délután Dadus tálcán teát és kenyeret vitt be Melenának.

– Berendezkedtem – mesélte –, és összebarátkoztam a kicsinyeddel. Most, hogy magadhoz tértél, szívem, adj egy csókot!

– Jaj, Dadus! – Melena hagyta, hogy babusgassák. – Köszönöm, hogy eljöttél. Láttad a kis szörnyeteget?

– Imádnivaló.

– Ne hazudj, és ne kertelj! Ha segíteni akarsz, légy őszinte!

– Ha a segítségemet akarod, te légy őszinte! – replikázott Dadus. – Nem muszáj most azonnal, de mindent tudnom kell, drágám. Hogy együtt eldönthessük, mi a teendő.

Kortyolgatták a teát, és mert Elfabát végre elnyomta az álom, pár pillanatra mintha visszaröppentek volna a Semlyék Uradalomban töltött napokba, amikor Melena visszatért a délutáni sétájáról a soros ruganyos, fiatal nemesifjúval, és büszkén áradozott Dadusnak férfias szépségéről, aki meg úgy tett, mintha észre sem vette volna.

Ám a hetek teltével Dadus mind több és több zavaró dolgot fedezett fel a babával kapcsolatban.

Például, amikor megpróbálta levenni Elfaba kötéseit, az mindenáron le akarta harapni a saját kezecskéit, márpedig abban a csinos, vékony ajkú szájában igencsak fenyegető fogak meredeztek. Ha szabadjára engedték, a mózeskosár oldalát is kiharapta. Véresre kaparta a saját vállát.

– Nem tudnánk kihúzatni a fogát egy borbéllyal? – vetette fel Dadus. – Legalább addig, amíg megtanul uralkodni magán.

– Elment az eszed? – támadt neki Melena. – Azonnal kikürtölnék égen-földön, hogy a kis tökmag zöld. Addig fel lesz kötve az álla, amíg meg nem oldjuk a bőrproblémát.

– Hogy az ördögbe lett a bőre zöld? – töprengett fennhangon Dadus, ami ostobaság volt tőle, mert Melena és Frex elvörösödtek, a baba meg visszatartotta a lélegzetét, mintha azzal szeretne mindüknek örömet szerezni, hogy elkékül. Dadusnak fel kellett pofoznia, hogy megint lélegezzen.

Dadus az udvaron faggatta ki Frexet. A lelkész a baba születése és a nyilvános megaláztatás után még nem állt készen arra, hogy folytassa hivatalos tevékenységét, inkább rózsafüzérhez faragott szemeket tölgyfából, és a Névtelen Isten jelével díszítette őket. Dadus odabent letette Elfabát – megmagyarázhatatlanul félt attól, hogy a csecsemő kihallgatja őket, és ami még rosszabb, meg is érti –, és most éppen sütőtököt szeletelt vacsorára.

– Nem hinném, hogy bárki is zöld lett volna a családodban, Frex – kezdte, tudván, hogy Melena befolyásos nagyapja meggyőződött minden ilyesmiről, mielőtt beleegyezett, hogy az unokája hozzámenjen egy unionista lelkészhez. Pedig volt miből válogatnia!

– A mi családunkat nem érdekli sem a pénz, sem más földi hatalom – felelte Frex, most az egyszer sértődés nélkül. – Előttem hat nemzedék is lelkész volt, apáról fiúra száll. Spirituális körökben minket éppoly nagyra tartanak, mint Melena családját Ozma fogadótermeiben. És nem, a családomban sosem hallottam ilyesmiről.

– Jól van, csak kérdeztem – bólintott Dadus. – Tudom, hogy jobb vagy a lidércmártíroknál.

– De Dadus, azt hiszem, én okoztam ezt – mondta alázatosan Frex. – A születése napján megbotlott a nyelvem… és azt mondtam, hogy közeleg az ördög. Az Idősárkány Órájára értettem. De mi van, ha a szavaim idehívták az ördögöt?

– A gyerek nem ördög! – förmedt rá Dadus. Igaz, hogy nem is angyal, gondolta, de ezt megtartotta magának.

– Másrészről viszont – folytatta Frex magabiztosabban –, talán Melena átkozta meg véletlenül, mert félreértette a szavaimat, és sírt is miattuk. Talán megnyitott magában egy ablakot, amin keresztül beszökött egy kobold, és beszínezte a gyereket.

– Éppen a születése napján? Az igencsak ügyes kobold. Olyan magasztosan jó vagy, hogy az Aberráció Szellemei közül a legerősebbet vonzod?

Frex vállat vont. Pár héttel korábban rábólintott volna, ám önbizalmát darabokra zúzta a kákabaduri szégyenletes kudarc. Ki sem merte mondani azt, amitől rettegett: hogy a gyerek torzszülöttsége a büntetés, amiért nem tudta megóvni a nyáját az örömhittől.

– Hát, ha az árut átok rongálta meg, hogyan lehet a kárt jóvátenni? – tette fel a kérdést gyakorlatiasan Dadus.

– Ördögűzéssel – adta meg a választ Frex.

– Van hozzá erőd?

– Majd kiderül, ha sikerül megváltoztatnom őt – felelte Frex. Most, hogy volt célja, felderült. Pár napig böjtöl, imákat gyakorol, erőt gyűjt a titkos rituáléhoz.

Amikor Frex elvonult az erdőbe, Elfaba pedig aludt, Dadus leült Melena kemény hitvesi matracának szélére.

– Frex azon mereng, hogy amikor megjósolta az ördög közeledtét, az kinyitott benned egy ablakot, amin keresztül bejött egy kobold, és az rontotta meg a babát – mesélte Dadus. Csipkét horgolt, bár elég ügyetlenül; sosem remekelt benne, de szerette forgatni a fényes elefántcsont horgolótűt. – Én meg azon merengek, hogy nem egy másik ablakot nyitottál-e ki.

Melena, aki szokás szerint kába volt a fenyergelevelektől, értetlenül vonta fel a szemöldökét.

– Háltál mással Frexen kívül? – kérdezett rá Dadus kereken.

– Te megőrültél!

– Ismerlek, bogaram. Nem azt mondom, hogy nem vagy jó feleség. De amikor a fiúk ott rajzottak körülötted a szüleid gyümölcsösében, naponta többször is megillatosítottad az alsóruhádat. Kéjsóvár és sunyi voltál, és jól csináltad. Nem vetlek meg érte. Csak ne akard elhitetni velem, hogy nem volt étvágyad.

Melena a párnába temette arcát.

– Jaj, azok az idők! Nem mintha nem szeretném Frexet. De utálom, hogy jobbnak kell lennem, mint a buta parasztoknak!

– Hát akkor most örülhetsz, mert ez a zöld gyerek levisz az ő szintjükre – jegyezte meg marón Dadus.

– Szeretem Frexet, Dadus. De olyan gyakran hagy magamra! Folyton arra várok, hogy erre tévedjen egy üstfoltozó, és többet is adjon, mint bádog kávéskannát. Mit nem adnék valakiért, akinek kisebb a lelki élete és több a fantáziája!

– Ez a jövőre vonatkozik – jelentette ki Dadus. – Én a múltról kérdezlek. A közelmúltról. A házasságodról.

Melena arca azonban kiismerhetetlen maradt. Bólintott, vállat vont, ingatta a fejét.

– A nyilvánvaló lehetőség egy manó – tippelt Dadus.

– Nem feküdnék le egy manóval! – visította Melena.

– Ahogy én se. De a zöld szín elgondolkodtató. Vannak manók a környéken?

– Van egy csapat erdei manó valahol a hegyekben, de ha lehet, még buggyantabbak, mint Kákabadur tisztelt lakói. Komolyan, Dadus, csak messziről láttam őket. Az ötlet is visszataszító. A manók mindenen vihognak, tudtad? Egy társuk leesik a tölgyfáról, betörik a feje, akár egy rohadt répa, mire a társai körülállják, és vihognak, aztán elfelejtik az egészet. Már az is sértő, hogy felhoztad.

– Pedig ha nem találunk kiutat ebből a kulimászból, jobb, ha hozzászoksz a sértésekhez.

– A válaszom: nem.

– Akkor másvalaki. Aki elég jóképű, csak van benne egy bacilus, amit elkaptál.

Melena megdöbbent. Elfaba születése óta a saját egészsége eszébe se jutott. Lehetséges, hogy veszélyben van?

– Az igazat – nógatta Dadus. – Tudnom kell!

– Az igazság – merengett Melena – megismerhetetlen.

– Ezzel mit akarsz mondani?

– Nem tudom a választ a kérdésedre.

Aztán Melena elmagyarázta. Igaz, hogy a ház messze esik az úttól, és a helyi földművesekkel, halászokkal és fajankókkal legfeljebb köszönőviszonyban van, de a hegyekben és erdőkben sokkal több utazó jár, mint az ember hinné. Gyakran ült magányosan és fásultan otthon, míg Frex elment prédikálni, és abban lelt vigaszt, hogy az arra tévedőket egyszerű ennivalóval és élénk társalgással frissítette fel.

– És mással nem?

Azokon az unalmas napokon, motyogta Melena, rászokott a fenyergelevél-rágásra. Aztán, amikor felébredt, mert lenyugodott a nap, netán Frex nézett rá mogorván vagy mosolyogva, alig emlékezett valamire.

– Úgy érted, házasságtörést követtél el, és még annyi hasznod sincs belőle, hogy zaftos emlékeid maradnak róla? – háborgott Dadus.

– Nem tudom, megtettem-e! Nem tenném, ha tisztán gondolkodnék! De emlékszem, egyszer egy bádogos, akinek furcsa kiejtése volt, megkínált valami erős itallal egy zöld üvegből. És igencsak részletes álmaim voltak a Külső Világról, Dadus… városokról, ahol minden csupa üveg és füst… zaj és szín… mintha próbáltam volna emlékezni.

– Szóval akár meg is erőszakolhattak a manók. Nagyapád aztán örülne, ha tudná, hogy Frex mennyire vigyáz rád!

– Elég! – kiáltott Melena.

– Hát fogalmam sincs, mit lehet itt tenni! – vesztette el most már a türelmét Dadus. – Itt mindenki felelőtlen! Ha arra sem emlékszel, megszegted-e a házassági esküdet, nincs értelme a sértett szentet játszani.

– Fojtsuk meg a babát, és kezdjünk mindent elölről!

– Próbáld csak vízbe fojtani – dörmögte Dadus. – Előre sajnálom szegény tavat.

Később Dadus átnézte Melena gyér gyógyszerkészletét: füveket, cseppeket, gyökereket, leveleket, főzeteket. Töprengett, bár különösebb remény nélkül, hogy ki tudna-e találni valamit, ami kifehérítené a kislány bőrét. A láda alján megtalálta a zöld üveget, amiről Melena beszélt. Kevés volt a fény, az ő szeme meg gyenge, de azért ki tudta venni a címkéjén a CSODAELIXÍR szót.

Hiába volt született tehetség a gyógyításban, Dadus nem tudott bőrváltoztató főzetet keverni. A tehéntejben fürdetés sem vált be. A tó vizével teli vödörbe pedig a gyerek nem engedte belemeríteni magát; tekergett-forgott, akár a rettegő macska. Így aztán Dadus a tehéntejjel próbálkozott tovább. Iszonyú, savanyú bűz maradt utána, ha nem törölte le alaposan.

Aztán Frex ördögűzést rendezett gyertyákkal és zsoltárokkal. Dadus a távolból figyelte. A férfi szeme beesett, beleizzadt az erőfeszítésbe, pedig a reggelek egyre hidegebbek lettek. Elfaba a kényszerpelenkában aludt a szőnyegen, fogalma sem volt a szertartásról.

Nem történt semmi. Frex kimerülten térdre rogyott, karjába vette és dajkálta zöld lányát, mintha végre elfogadná valami titkos bűn bizonyítékát. Melena arca megkeményedett.

Egyetlen dologgal próbálkozhattak még. Dadus addigra szedte össze a bátorságát, hogy előhozakodjon vele, mire indulnia kellett vissza Semlyék Uradalomba.

– Látjuk, hogy a falusi gyógymódok nem segítenek – mondta –, és a spirituális beavatkozás is kudarcot vallott. Van bátorságotok a varázslathoz? Van errefele valaki, aki ki tudná varázsolni a zöld mérget a gyerekből?

Frex felpattant, és öklével Dadus felé sújtott. Dadus hátrafele lebukott a székről. Melena visítva kapott utána.

– Hogy merészeled? – bődült el Frex. – Ebben a házban? Hát nem elég ez a zöld sértés? A varázslat az erkölcstelenek menedéke, ha nem sarlatánkodás, akkor veszélyes és ördögi! Szerződés a gonosszal!

– Jaj, kímélj meg! – mondta Dadus. – Te remek, remek ember, hát nem tudod, hogy a tűz ellen tűzzel kell küzdeni?

– Elég, Dadus! – szólt rá Melena.

– Megütni egy gyenge öregasszonyt – méltatlankodott megbántva Dadus. – Aki csak segíteni akar.

Másnap reggel Dadus összepakolta az útitáskáját. Nem tehetett többet, és esze ágában sem volt maradék idejét egy fanatikus remetével és egy torzszülött gyerekkel leélni, még Melena kedvéért sem.

Frex elvitte a vendégfogadóhoz Görgetegvégbe, ahonnét a postakocsi indult. Dadus tisztában volt vele, hogy Melena talán még mindig a gyerek megölésén töpreng, de nem hitte, hogy megtenné. Útitáskáját tekintélyes kebléhez szorította, mert továbbra is tartott a banditáktól. Abban volt arany harisnyatartója (így mondhatja azt, hogy tudta nélkül tették oda; az már nehezebben lenne hihető, hogy a lábára is így került). Az elefántcsont horgolótűt is elumbuldálta, meg Frex három olvasóját, mert megtetszett neki a faragás, no meg a szép zöld üveget, amit valami házaló hagyott hátra, aki ezek szerint álmokat, szenvedélyt és aluszékonyságot árult.

Maga sem tudta, mire vélje a dolgot. Elfaba az ördög ivadéka lenne? Félmanó? Büntetés az apja papi kudarcaiért vagy anyja laza erkölcséért és rossz emlékezetéért? Vagy pusztán fizikai deformitás, mint a torz alma vagy az ötlábú csikó? Dadus tudta, hogy világnézete ködös és zavaros, eltorzítják a démonok, a hiedelmek és a népi bölcsességek. Ettől függetlenül nem kerülte el a figyelmét, hogy előtte mind Melena, mind Frex szilárdan hitték, hogy fiuk születik. Frex egy hetedik fiú hetedik fia volt, és ezt az erős sort tetézte, hogy hat lelkész utóda. Ugyan milyen gyerek, legyen bármilyen nemű, mer következni ilyen sokat ígérő sorban?

Talán a kis zöld Elfaba maga választotta ki a nemét meg a színét, vélte Dadus, pokolba a szülőkkel!

A KVARANGY ÜVEGFÚVÓ

A következő év elején egy kurta, nedves hónap erejéig megszűnt a szárazság. Becsobbant a tavasz, akár a zöld kútvíz, habot vetett a sövényeken, repkényfüzérként zuhogott le a paplak tetejéről. Melena félig-meddig levetkőzve járt-kelt az udvarban, hogy érezze sápadt bőrén a napot és az átható meleget, amit egész télen úgy hiányolt. Az ajtó mellett a székbe beszíjazott, immár másfél éves Elfaba kanalával paskolta a reggelire kapott halat.

– Jaj, ne kend szét, egyed – szólt rá Melena, de nem szigorúan. Mióta levette a kicsi állkötőjét, anya és gyerek kezdett jobban figyelni egymásra. Meglepetésére Melena néha aranyosnak találta Elfabát, amilyennek egy babának lennie kell.

Amióta elhagyta családja elegáns birtokát, csak ezt a látványt ismerte, újra és újra erre tekintett ki: a Mételyesvíz szélfútta tükrére, a túloldalon Kákabadur távoli, sötét házaira és kéményeire, azon túl pedig a kábán hempergő hegyekre. A világ csak víz és vágyakozás; bele fog őrülni. Ha betévedne az udvarba egy csapat manó, rájuk vetné magát; jöjjön társalgás, szex, gyilkosság.

– Apád egy csaló – mondta Elfabának. – Egész télen önmagát keresi, engem meg itt hagy veled. Edd meg a reggelit, mert ha a földre kerül, nem kapsz többet!

Elfaba fogta, és a földre dobta a halat.

– Apád sarlatán – folytatta Melena. – Vallásos emberhez képest egész jó volt az ágyban, ezért is tudom a titkát. A szent emberek állítólag felülemelkednek a földi örömökön, de apád élvezte az éjszakai birkózást. Egyszer régen. Nem szabad neki elárulnunk, hogy tudjuk: ő csak humbuglelkész. Beleszakadna a szíve. És azt nem akarjuk, ugye? – azzal Melena hangos kacagásban tört ki.

Elfaba mosolytalan, változatlan arccal mutatott a halra.

– Reggeli. Reggeli a porban. Reggeli a bogaraknak – mondta Melena. Még lejjebb engedte tavaszi köntöse nyakát, kilátszott csupasz vállának rózsaszín járma. – Elsétáljunk ma a tóhoz, és belefojtsunk téged?

Elfaba azonban sosem fullad meg, mert közelébe sem megy a tónak.

– Kicsónakázunk, és a közepén felborulunk! – Melena szinte sikoltott.

Elfaba oldalt billentette a fejét, mintha anyjának valami olyan részére fülelne, amelyet nem részegített meg a fenyergelevél meg a bor.

A nap kilendült a felhők mögül. Elfaba elkomorodott. Melena köntöse még lejjebb csúszott. Mellei kibuggyantak a gallér koszos fodrai közül.

Tessék, a mellemet mutogatom a gyereknek, akit nem szoptattam, nehogy leharapja. Én, aki Nész-Mendege rózsája voltam, nemzedékem szépsége! És most kénytelen vagyok beérni annak a társaságával, akit nem is akarok, saját tekergő, tüskés lányommal. Bár inkább szöcske, mint lány, azokkal a szögletes combokkal, azzal az ívelt szemöldökkel, azokkal a bökdöső ujjakkal. Ugyanúgy tanul, mint bármelyik gyerek, de nem lel örömöt a világban: örömtelenül gyűr, tör és rág mindent. Mintha az lenne a küldetése, hogy az élet minden csalódását megízlelje és felmérje. Amiben Kákabadur igencsak bővelkedik. A Névtelen Isten bocsássa meg, de torzszülött, az bizony.

– Vagy sétálunk az erdőben, és leszedjük az utolsó téli gyümölcsöt – javasolta Melena bűntudattal az anyai érzések hiánya miatt. – Süteményt sütünk vele. Süssünk? Süssünk, drágám?

Elfaba még nem beszélt, de rábólintott, és fészkelődni kezdett, hogy leszálljon. Melena tapsjátékot akart játszani, de Elfabát nem érdekelte. Nyögve a földre mutatott, behajlította hosszú, elegáns lábát, hogy megértesse vágyát. Aztán a kertkapura mutatott.

Egy férfi állt a kapu gyámfái mellett, meggörnyedt, félénk és éhesféle, bőre akár szürkületkor a rózsák: sötét, árnyékos-piros. Vállán és hátán bőriszákok lógtak, kezében sétabotot tartott. Beesett arca veszedelmesen csinos volt. Melena felsikkantott, majd gyorsan mélyebb regiszterbe parancsolta a hangját. Rég nem beszélt már a vinnyogó babán kívül senkivel.

– Te jó ég, megijesztett minket! – Teljesen elszokott a társasági viselkedéstől. Például nem kéne, hogy a mellei annyira bámulják a jövevényt. Mégsem húzta össze a ruháját.

– Bocsát meg az idegennek, hogy megjelent hölgy kapujában – mondta a férfi.

– Persze hogy megbocsátok – felelte türelmetlenül. – Jöjjön beljebb, hogy lássam! Na jöjjön!

Elfaba olyan kevés embert látott még életében, hogy egyik szemét a kanál mögé rejtette, és csak a másikkal lesett.

A férfi közeledett. Esetlen mozdulatai kimerültségről árulkodtak. Bokája erős, lábfeje vastag, dereka és válla keskeny, aztán a nyaka megint vastag, mintha esztergán formálták volna meg, és a végtagjait elnagyolva hagyták. Ahogy leengedte az iszákokat, a két keze mintha önálló élőlény lett volna, túlméretezett, de pompás.

– Utazó nem tud, hol van – mondta a férfi. – Két éjjel vándorol dombok között. Keres fogadót Három Korhadt Fában. Pihenni.

– Letért, eltévedt – bólintott Melena. Úgy döntött, hogy nem döbben meg a furcsa beszéden. – Nem baj. Készítek egy kis ennivalót, maga meg elmeséli a történetét. – A hajával babrált, melyet valaha olyan értékes kincsnek tartottak, akár a sárgarezet. Legalább tiszta.

A férfi karcsú és stramm volt. Ahogy levette a sapkáját, napnyugtavörös haja zsíros csimbókokban bomlott ki. A kútnál megmosdott, ingét is levéve, és Melena örült, hogy végre megint lát rendes férfiderekat (Frex, áldja meg az Isten, jócskán kigömbölyödött az Elfaba születése óta eltelt időben). Minden kvarangy ilyen finom sötétrózsás színű? A férfit, mint megtudta, Teknősszívnek hívták, üvegfúvó volt Ovvelszből, a távoli Kvarangyországból.

Melena végül vonakodva elrejtette melleit. Elfaba vinnyogott, hogy engedjék el, és az idegen rezzenéstelen arccal kioldotta, feldobta a levegőbe, majd elkapta. A gyerek károgott meglepetésében, sőt örömében, úgyhogy Teknősszív megismételte. Melena kihasználta, hogy a férfi nem figyel, felkapta a földről a halat, és leöblítette. A tojás és a márgonypüré közé csusszantotta, remélve, hogy Elfaba nem tanul meg hirtelen beszélni és hozza szégyenbe. Rá vallana.

Elfabát azonban jobban elbűvölte ez az ember, semhogy hőbörögjön vagy panaszkodjon. Akkor sem hőzöngött, amikor Teknősszív végül leült a padra enni. Odamászott karcsú, szőrtelen bokái közé (mert a férfi a kamásliját is levette), és egy csak általa ismert dallamot dünnyögött elégedett vigyorral. Melena irigyelte másfél éves nőtársát. Ő maga is szívesen ült volna Teknősszív lábai közé.

– Még sosem találkoztam kvaranggyal – szólalt meg. Túl hangosan, túl élénken. A sok magányos hónap miatt teljesen megfeledkezett az illemről. – A családom sosem hívott meg kvarangyot vendégségbe, nem mintha sok lett volna a birtokunk körüli földeken. Sőt, talán egy sem. Azt beszélték, hogy a kvarangyok alattomosak és képtelenek igazat mondani.

– Hogyan válaszolhat egy kvarangy ilyen vádra, ha minden kvarangy hazug? – mosolygott rá a férfi.

Melena elolvadt, akár vaj a meleg kenyéren.

– Én minden szavát elhiszem.

Erre a férfi mesélt neki az életről Ovvelsz peremén: a lassan mocsárba rohadó házakról, a csigaszedésről és sárhínáraratásról, a közösségi életről és az ősök imádatáról.

– Szóval hiszi, hogy az ősei maga mellett vannak? – faggatta Melena. – Nem akarok tolakodni, de magam is érdeklődni kezdtem a vallás iránt.

– Hölgy hiszi, hogy ősei vele vannak?

Melena alig tudott koncentrálni, annyira élénken csillogott a férfi szeme, annyira jólesett neki, hogy hölgynek szólítja. Kihúzta magát.

– A közvetlen őseim nem is lehetnének messzebb – vallotta meg. – Mármint a szüleim. Még élnek, de annyira közömbösek irántam, hogy ennyi erővel halottak is lehetnének.

– Talán ha halottak, gyakran látogatják hölgyet.

– Nem látom őket szívesen – nevetett. – Úgy érti, kísértetként? Jobb, ha nem jönnek. Szerintem az a két világ közül a rosszabb… már ha létezik Külső Világ.

– Van másvilág – jelentette ki a férfi magabiztosan.

Melena ereiben megfagyott a vér. Felkapta Elfabát, és szorosan magához ölelte. A karjában Elfaba összement, mintha nem lennének csontjai, nem ellenezte, de nem is viszonozta az ölelést, csak elernyedt az érintés újdonságától.

– Maga látnok?

– Teknősszív üveget fúj – felelte az. Ezt a jelen szerint kielégítő válasznak vélte.

Melenának hirtelen eszébe jutottak régi álmai az egzotikus helyekről; tudta, hogy túl buta ahhoz, hogy ilyeneket ő találjon ki.

– Lelkészfeleség vagyok, nem is tudom, hiszek-e a másvilágban – ismerte be. Nem akarta elárulni, hogy férjezett, bár gyanította, hogy a gyerekből ki lehet találni.

Teknősszív azonban végzett a beszéddel. Letette a tálat (a halat meghagyta), az iszákjából elővett egy kis edényt, egy pipát, pár zacskó homokot, nyers szódát és más ásványokat.

– Teknősszív megköszönhet hölgynek vendéglátás?

Melena bólintott.

A férfi meggyújtotta a konyhatüzet, kiválogatta és összekeverte a megfelelő belevalókat, elrendezte a szerszámokat, majd az erszényéből elővett, gondosan összehajtogatott ruhával megtisztította a pipáját. Elfaba csak ült ott, zöld keze zöld lábujjain pihent, éles vonású, mogorva arcán kíváncsiság tükröződött.

Melena még sosem látta, hogyan fújják az üveget, mint ahogy azt sem, hogyan készítik a papírt, szövik a ruhát, vágják a fatönköt darabokra. Neki ez ugyanolyan mágikus volt, mint a helybéli mesék az utazó óráról, amely a férjénél azt a szakmai paralízist okozta, amiből minden igyekezete ellenére még most sem épült fel teljesen.

Teknősszív az orrán vagy a pipáján keresztül dúdolgatott, miközben felfújt egy szabálytalan alakú, forró, zöldes jégdarabot, ami gőzölgött és sziszegett. Tudta, mihez kezdjen vele; üvegvarázsló volt. Melenának vissza kellett fognia Elfabát, nehogy megégesse a kezét, annyira meg akarta fogni.

Az üveg félfolyékony, elvont állapotból – úgy tetszett, semmi idő alatt, mágikus módon – kemény valósággá hűlt.

Kissé hosszúkás, sima korong volt, akár egy tökéletlenre sikeredett tál. Mialatt Teknősszív dolgozott rajta, Melena a saját jellemén merengett, amely ifjonti éterből áttetsző és üres burokká keményedett. És törékennyé. Ám mielőtt elnyelhette volna az önsajnálat, Teknősszív megfogta a kezét, és végighúzta az üveg lapos felületén.

– Hölgy beszél őseivel – mondta. Csakhogy Melena nem vesződött azzal, hogy unalmas holtakkal értekezzen a Külső Világban, nem ám, amikor a férfi hatalmas keze az övén van. Az orrán keresztül lélegzett, hogy ne lehessen érezni a reggeli szagát a szájában (gyümölcs és egy pohár bor, vagy kettő?). Úgy érezte, menten elalél.

– Néz üvegbe – nógatta a férfi, de ő csak annak nyakát és málna-méz színű állát látta.

Hát nézett helyette Teknősszív. Elfaba is odatotyogott, egyik kezével megtámaszkodott a férfi térdén, és belenézett.

– Férj közel – mondta Teknősszív. Melena nem értette. Ez most jóslat az üvegmicsodából, vagy őt kérdezi? De az már folytatta is: – Férj szamáron ül, idős nőt hoz. Ős látogató?

– Régi dajka látogató. – Vonzalmát nem leplezve Melena is átvette a furcsa szintaxist. – Tényleg lát abban?

A férfi bólintott. Elfaba is bólintott, de mire?

– Mennyi idő, hogy ideér?

– Estélig.

Napnyugtáig nem is szóltak többet. Megrakták a tüzet, Elfabát beültették a járomba, és letették a hűlő üveg elé, amely úgy lógott egy zsinóron, akár egy lencse vagy tükör. A kislányt láthatóan megigézte és megnyugtatta; még a csuklóját vagy a lábujjait sem rágcsálta szórakozottan, ahogy szokta. Nyitva hagyták a ház ajtaját, hogy időnként kileshessenek az ágyból a gyerekre, aki a tűző napról nem fog belátni a sötét házba, és aki különben sem nézett oda. Teknősszív elviselhetetlenül gyönyörű volt. Melena sárkánykígyózott vele, felfedezte a szájával, kezeibe öntötte, hevítette, hűtötte és formálta a férfi izzását. Az pedig megtöltötte az ő ürességét.

Megmosdottak, felöltöztek, és már a vacsora is majdnem elkészült, amikor meghallották a szamár bőgését félmérföldnyire a tó mentén. Melena elpirult. Teknősszív ismét az üveget fújta. Elfaba a szaggatott szamárhang irányába fordult. Ajkai, melyek szinte feketének tűntek bőre almaszínéhez képest, egymást rágták. Beleharapott alsó ajkába, mintha erősen töprengne, de vér nem serkent ki; apránként megtanult bánni a fogaival. Kezét a fényes korongra tette. Az üvegben tükröződött az ég fakuló kékje, addig színezte, míg végül varázstükörnek látszott, melyet ezüsthideg víz tölt meg.

AZ E VILÁG ÉS A MÁSVILÁG FÖLDRAJZA

Frex elment Görgetegvégbe Dadus elé, aki visszafelé egész úton panaszkodott. Lumbágó, lúdtalp, gyenge vese, fájó fogíny, sajgó csípő. És a dagadt egó?, szeretett volna rákérdezni Frex, és noha egy ideje kerülte az embereket, még ő is tudta, hogy ez megbocsáthatatlan durvaság lenne. Dadus fészkelődött, babusgatta magát, eltökélten kapaszkodott az ülésbe, míg el nem érték a házat Kákabadur közelében.

Melena színlelt félénkséggel köszöntötte Frexet.

– Mellvértem, gerincem – mormolta. A kemény tél után karcsú volt, arccsontjai még inkább kiálltak. Bőrét mintha festő ecsetje csíkozta volna meg, de ez is mindig jellemző volt rá. Általában bátran megcsókolta a férjét, és Frex csak akkor értette meg szemérmessége okát, amikor meglátta az idegent az árnyékban. A bemutatkozás után Dadus és Melena siettek ételt rakni az asztalra, Frex pedig zabot adott a szánalmas gebének, amely a fogatot húzta. Utána leült a tavasz esti fényben, hogy üdvözölje lányát.

Elfaba óvatosan fogadta. Frex megkereste zsebében a mütyürt, amit neki farigcsált: egy kisfecskét bájos csőrrel és kitárt szárnyakkal.

– Nézd, Fabala! – súgta. (Melena ki nem állhatta ezt a becenevet, hát titokban használta, ez volt kettejük közös köteléke, apa és lánya szövetsége a világ ellen.) – Nézd, mit találtam az erdőben. Egy kis juharfa madár.

A gyerek a kezébe fogta. Finoman megsimogatta, majd a szájába vette a fejét. Frex felkészült a reccsenésre, és igyekezett titkolni csalódottságát. Elfaba azonban nem harapott rá. Megnyalta, majd újra szemügyre vette. Nedvesen élettelibbnek tűnt.

– Tetszik neked – állapította meg Frex.

A kislány bólintott, és megtapogatta a szárnyakat. Most, hogy elfoglalta magát, Frex a térde közé húzta, és ráncos-borostás állát a hajába fúrta. A kislánynak szappan- és fafüstillata volt, meg égettpirítós-szaga; egészséges illat. Frex lehunyta a szemét. Jó volt itthon lenni.

A telet egy elhagyott pásztorkunyhóban töltötte a Griffonfej szél felőli lejtőjén. Imádkozott és böjtölt, mélyen magába nézett, majd megint kifelé. És miért is ne? Itthon a Mételyesvíz klausztrofobikus völgyének minden lakója lenézte; az emberek összekapcsolták a botrányos történetet, amelyet az Idősárkány mesélt a romlott lelkészről, a rút gyermek érkezésével. Levonták a maguk következtetését. Már nem jártak a miséire. Így a remeteélet, legalábbis kis adagokban, egyszerre volt bűnbánat és felkészülés valamire, ami majd jön. De mi lesz az?

Tudta, hogy Melena nem ilyen életet képzelt el, amikor hozzáment. Saját vérvonalát tekintve ő is arra számíthatott, hogy proktor lesz, sőt, akár püspök. Elképzelte, Melena milyen boldog lesz társasági dámaként, hogyan tündököl majd ünnepi vacsorákon, jótékonysági bálokon és egyházközségi teákon. Ehelyett – látta a tűznél, ahogy az utolsó téli répák egyikét szeli a serpenyőben sülő halra – elsorvad itt egy nehéz házasságban egy hideg, árnyékos tóparton. Frex úgy érezte, Melena nem bánja, ha ő időről időre elmegy, mert így legalább annak örülhet, amikor visszajön.

Töprengése közben szakálla csiklandozta Elfaba nyakát, aki letörte a fafecske szárnyait, és úgy szopta, mint egy sípot. Aztán kifejtette magát apja öleléséből, egy üveglencséhez szaladt, ami az ereszről lógott, és rácsapott.

– Ne, eltöröd! – szólt rá az apja.

– Nem tud eltör – jött elő az utazó, aki közben megmosdott.

– Most nyomorította meg a játékát – mutatott a tönkretett bábra Frex.

– Örül fél dolgoknak – mondta Teknősszív. – Én azt hisz. Kislány inkább játsz a törött darabokkal.

Frex nem egészen értette, de bólintott. Az elmúlt hónapokban elszokott az emberi beszédtől. A fiú a fogadóból, aki felmászott a Griffonfejre, hogy tolmácsolja Dadus kérését, miszerint menjen elé Görgetegvégbe, kétségtelenül morgó, ápolatlan vadembernek tartotta. Frex kénytelen volt idézni az Óziászból, hogy jelezze embervoltát; „Zöld üresség földje, végtelen levelek földje”, csak ennyi jutott eszébe.

– Miért ne tudná eltörni?

– Mert úgy csinálok meg – felelte Teknősszív. Rámosolygott Frexre, de nem agresszívan. Elfaba pedig úgy cipelte a fényes üveget, mintha játék volna, árnyakat, tükörképeket, fényeket kapva el annak tökéletlen felületén, tényleg mintha játszana.

– Hová tart? – kérdezte Frex épp akkor, amikor Teknősszív azt:

– Honnét való?

– Mumpicföldi vagyok – felelte Frex.

– Azt hisz, mumpicok mind kisebbek, mint én vagy maga.

– A parasztok igen, de akinek értékes vérvonala van, annak valamelyik őse beházasodott egy magas családba. És maga? Kvarangyországból jött?

– Igen – felelte a kvarangy. Vöröses haját megmosta; glóriaként száradt feje körül. Frex örült, hogy Melena volt olyan nagylelkű, és fürdővízzel is megkínálta az idegent. Talán mégis kezd hozzászokni a vidéki élethez. Mert egy kvarangy a társadalmi létra lehető legalján helyezkedik el, utána már nem is ember következik.

– De értem – folytatta a kvarangy. – Ovvelsz kis világ. Amíg eljövök, nem ismerem hegyek, a tágas világ tüskés gerince. A homályos messze bántja a szemem, mert nem látom. Kérem, írja le nekem a világ, amit maga ismer.

Frex fogott egy botot, és egy oldalán fekvő tojást rajzolt a porba.

– Nekem így tanították az iskolában. A kör Óz. Rajzoljunk bele egy X-et – így is tett –, és kapunk egy négy darabra vágott pitét. A legfelső rész Gillikin. Tele városokkal, egyetemekkel, színházakkal, civilizált élettel, így mondják. És iparral. – Az óramutató járásával egyezően haladt tovább. – Keletre van Mumpicföld, ahol vagyunk. Farmvilág, Óz birodalmának éléskamrája, kivéve lent, a déli hegyekben. Ezek a vonalak, itt Léd-Mendegében azok a hegyek, amiken éppen áthalad. – Mutatta kezével a buckákat. – Óz központjától egyenesen délre fekszik Kvarangyország. Terméketlen vidék, ha jól tudom: mocsaras, használhatatlan, tele bogarakkal és mérgező levegővel. – Teknősszív értetlenül nézett, de bólintott. – Nyugatra van Nyugorország. Arról nem sokat tudok, csak hogy száraz és néptelen.

– És körbe? – kérdezte Teknősszív.

– Homokkő sivatagok északra és nyugatra, porkő sivatagok keletre és délre. Beszélik, hogy a sivatagi homok halálos méreg, de ez csak propaganda. Távol tartja a betolakodókat Evtől és Kuoxtól. Mumpicföld gazdag, kívánatos földművelő vidék, és Gillikin sem rossz. Itt fent, Glikkuszban – húzott vonalakat északkeleten, Gillikin és Mumpicföld határán – vannak a gyémántbányák és a híres glikkuszcsatornák. Úgy tudom, vita folyik, hogy Glikkusz hová tartozik, Mumpicföldhöz vagy Gillikinhez, de nekem erről nincs véleményem.

Teknősszív elhúzta kezét a porba rajzolt térkép fölött, merev tenyérrel, mintha a térképet olvasná.

– De itt? Mi van itt?

Frex úgy értette, hogy az Óz feletti levegőt kérdezi.

– A Névtelen Isten birodalmára gondol? A Külső Világra? Maga unionista?

– Teknősszív üvegfúvó – felelte Teknősszív.

– A vallását kérdeztem.

Teknősszív leszegte a fejét, nem nézett Frex szemébe.

– Teknősszív nem tud, hogyan nevez.

– A kvarangyokról nem tudom – csillant meg Frex előtt a térítés lehetősége –, de a gillikiniek és a mumpicföldiek jobbára unionisták. Mármint amióta a lurlinista pogányságnak leáldozott. Évszázadok óta állnak unionista szentélyek és kápolnák szerte Ózban. Kvarangyországban nincsenek?

– Teknősszív nem tud.

– És most tiszteletre méltó unionisták vesznek meg az örömhitért – fújtatott Frex –, vagy akár a tiktakizmusért, ami még vallásnak se mondható. A tudatlannak manapság minden látványos. A régi unionista szerzetesek és kapácák tudták a helyüket a világban, tudták, hogy a létforrás túl fenséges ahhoz, hogy elnevezzék, most meg beszagolunk minden jöttment mágus dohos szoknyája alá! Hedonisták, anarchisták, szolipszisták! Csak az egyéni szabadság meg a szórakozás! Mintha a varázslásnak lenne bármi erkölcsi felelőssége! Bűbájok, sikátormágia, ipari erejű hang- és látványelemek, hamis alakváltók! Sarlatánok, halottidéző nábobok, gyógyszerekkel és füvekkel kamuzó bölcsek, humbug hedonisták! Üres recepteket, vénasszonyos aforizmákat és iskolás varázsokat árulnak! Felfordul tőle a gyomrom!

– Teknősszív hozzon vizet? Teknősszív lefektesse? – Teknősszív puha ujjaival megérintette Frex nyakát, aki megborzongott, és rájött, hogy kiabált. Dadus és Melena az ajtóban álltak a hallal teli serpenyővel, némán.

– Ez csak egy kifejezés, nem vagyok beteg – mondta, de meghatotta az idegen aggodalma. – Azt hiszem, ehetünk.

És ettek. Elfaba csak annyit törődött az étellel, hogy kivájta a hal szemét, és megpróbálta ráragasztani a szárnyavesztett madárra. Dadus kedélyesen panaszkodott a tavi szélre, a hidegre, a gerincére, az emésztésére. Utóbbinak gáznemű megnyilvánulása jó pár lépésről is nyilvánvaló volt, így Frex a lehető legdiszkrétebben úgy ült, hogy ellenszélben legyen. Így került a kvarangy mellé a padra.

– Szóval világos? – mutatott villájával Óz térképére.

– Smaragdváros hol? – kérdezte a kvarangy, szájából kimeredő halszálkákkal.

– Pont középen.

– És van Ozma – mondta Teknősszív.

– Ozma állítólag Óz felkent királynője, habár a Névtelen Isten ural mindent a szívünkben.

– Névtelen lény hogyan ural…? – kezdte Teknősszív.

– Vacsoránál nincs teológia – szólt rájuk Melena. – Ez házszabály még házasságunk elejéről, Teknősszív, és tiszteletben tartjuk.

– Ráadásul én még igenis imádkozom Lurlinhoz – vágott pofát Frex felé Dadus. – A magamfajta öregeknek lehet. Hallott Lurlinról, idegen?

Teknősszív a fejét rázta.

– Ha nincs teológia, akkor címeres pogány ostobaság végképp nincs… – méltatlankodott Frex, csakhogy Dadus vendég volt, és amikor neki tetszett, kicsit süket, hát csak mondta a magáét:

– Lurlin a Tündérkirálynő, aki a homokos sivatag fölött repülve észrevette Óz zöld és csodás vidékét. Lányát, Ozmát hagyta itt, hogy uralkodjon távollétében, és megígérte, hogy a legsötétebb órán visszatér Ózba.

– Hah – legyintett Frex.

– Nekem csak ne legyints! – méltatlankodott Dadus. – Ugyanúgy jogom van a magam hitéhez, mint neked a tiédhez, Istenes Frexspar. Én legalább nem jutok miatta bajba.

– Dadus, uralkodj magadon! – csitította Melena, noha élvezte a dolgot.

– Ostobaság! – háborgott Frex. – Ozma a Smaragdvárosban uralkodik, és aki csak látta őt vagy a portréit, tudja, hogy gillikini. A széles homlok, a szemfogak közti rés, a göndör szőke haj, a hirtelen hangulatváltások, amik általában dühbe fordulnak. Ez mind a gillikini népekre jellemző. Te láttad, Melena, mondd meg neki!

– Hát, a maga módján elegáns – ismerte el Melena.

– Egy tündérkirálynő lánya? – kérdezte Teknősszív.

– Sületlenség – háborgott Frex.

– Nem az! – csattant fel Dadus.

– Azt hiszik, hogy újra meg újra megszületik, mint a főnix – magyarázta Frex felhevülten. – Ugyan már! Háromszáz év alatt sok-sok Ozma volt. Hazug Ozma kapáca volt, aki törvényeit egy vödörben engedte le egy zárdatorony legfelső szobájából. Annak nem egy kereke hiányzott, hanem három. Harcos Ozma hódította meg Glikkuszt, legalábbis egy időre, és rendelte meg a smaragdot a város díszítéséhez. Könyvtáros Ozma egész életében csak családfákat olvasott. Aztán volt az Aligha Szeretett Ozma, akinek hermelin volt a háziállata. Agyonadóztatta a földműveseket, hogy elkezdődhessen a sárga téglás út építése, amit még mindig próbálnak befejezni, és sok szerencsét nekik hozzá!

– Most ki Ozma? – kérdezte Teknősszív.

– Nekem volt szerencsém találkozni a legutóbbi Ozmával egy társasági eseményen Smaragdvárosban – mesélte Melena. – Nagyapámnak, az eminenciás Troppnak volt egy háza a városban. Tizenöt éves koromban ott vezettek be a társasági életbe. Epés Ozma volt a neve a rossz gyomra miatt. Akkora volt, mint egy tavi narvál, de gyönyörű ruhát viselt. A férjével, Pasztoriusszal részt vettek a Dal és Érzelem Óz Fesztiválon, ott láttam.

– Már nem ő királynő? – kérdezte értetlenül Teknősszív.

– Meghalt egy kínos balesetben, amit patkányméreg okozott – felelte Frex.

– Meghalt vagy lelke átköltözött gyermekébe, Ozma Tippetariuszba – pontosított Dadus.

– A jelenlegi Ozma most Elfabával egykorú – magyarázta Melena –, így az apja, Pasztoriusz a régens Ozma. Addig uralkodik, míg Ozma Tippetariusz elég nagy nem lesz, hogy átvegye a trónt.

Teknősszív a fejét ingatta. Frex bosszús volt, mert túl sok időt vesztegettek a világi uralkodóra az égi helyett, aztán Dadus emésztési jeleket küldött, amit mindnyájan bántak, mármint orrontásilag.

Mindenesetre Frex a bosszúság ellenére is örült, hogy itthon van. Melena szépsége miatt – aki szinte izzott, ahogy a nap lehanyatlott az égről – és a meglepetésvendég Teknősszív miatt, aki mosolyogva, álszerénység nélkül ült mellette. Meg talán Teknősszív vallásos üressége miatt, amit Frex érdekesnek, szinte csábítónak talált.