Vidó Kinga

És… felvétel!

„Where’s the Love?” sorozat

1. kötete

Jogtulajdonos: © Vidó Kinga 2020

Felelős szerkesztő: Boros Menta

Borítóterv: Boros Bálint

ISBN 978-615-00-8186-1

Minden jog fenntartva.

A könyv – a szerző írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható, vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást, a tanfolyamot, a hangoskönyvet, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyv cselekménye kitalált történeten alapul. A történet szereplői kitalált alakok, mindennemű egyezésük a valósággal csupán a véletlen műve.

Szeretettel Mentának,

Bodzának és Neked!

Bevezetés

Szúró fájdalmat éreztem a kezemben és egy éles, fura hangot hallottam. Döbbenten bámultam a nyitott tenyerembe, az apró üvegszilánkok között egészen keskeny csíkban vér szivárgott a hajszálvékony vágásokból összekeveredve a pezsgővel. Összeroppantott pezsgőspohár darabkái hevertek a földön. Éreztem, ahogy az arcomon egy forró könnycsepp gördül végig…

Tavaly nyár

Augusztus

Amikor tavaly nyáron a törökországi Side városában a talán egyik legszebb szálloda tengerpartján feküdtem Patrik mellett a napozóágyon és lustán nézelődtem, azt hittem, hogy most már minden rendben lesz, túléltem a boldogtalan korszakomat, végre nyugodt, kellemes életem lesz, talán révbe értem.

Hogy én mekkorát tévedtem…

Németvölgyi Liliána néven születtem huszonnégy éve Békéscsabán, ott végeztem az általános iskolát és a gimnáziumot. A szüleim szerint mindig kedves és mosolygós lány voltam, sokan kedveltek. Az általános iskolától ugyan jellemzően volt egy legjobb barátnőm, de a lányok évről évre változtak mellettem, nem volt olyan igazi örök lelkitársam. Ahogy közeledtem a gimnázium felé, egyre inkább rájöttem, hogy sokkal jobban kijövök a srácokkal, fokozatosan egyre több fiú haverom lett. Aztán a gimnáziumban kiteljesedett a világom. A tanulás soha nem jelentett gondot, folyamatosan kitűnő voltam. Lett jó néhány igaz barátom, akikre tényleg bármikor és bármiben számíthattam, megszámlálhatatlan haverom, persze ők is főleg fiúk. A legfontosabb pedig az volt akkor az életemben, hogy a világ legjobb pasijával jártam. Minden csodás volt. Lubickoltam ebben a közegben. Annyit vigyorogtam, ami egy életre is elegendő. Élveztem minden pillanatot.

A száznyolcvan centis, vállig érő szőke hajú és zöld szemű srác Békéscsaba egyik leghelyesebb pasija volt szuper testtel és olyan szöveggel, hogy én mellette szó szerint reggeltől-estig nevettem. Csodás humorérzéke volt és egy szuper motorja, amit a tizenhetedik születésnapjára kapott ajándékba a szüleitől.

Nekem mindössze százhatvanöt centire sikerült megnőnöm, hatalmas derékig érő sötétvörös hajkoronámhoz habfehér bőrrel és sötétbarna szemmel áldott meg a természet. A barátaink szerint nagyon jól mutattunk együtt. Hatalmas szerelem volt a miénk. Fábián Miklós, alias Mika, egy évvel volt idősebb nálam, a kapcsolatunk pedig nagyjából az iskolában való megjelenésem napjától datálódik. Már a megismerkedésünkben sem volt semmi átlagos. Egy kick-boksz edzésen ismerkedtünk meg, aggódásból jeles anyukámnak hála.

Hogy az elején kezdjem, onnan indult a történet, hogy a szüleim nagyon fontosnak tartották a nyelvtudást, így a mielőbbi nyelvvizsga érdekében az általános iskolát követő nyáron már nyelvtanárt kerestek nekem és találtak is egy nagyon jó referenciákkal rendelkező tanárnőt, aki telis-tele volt tanítványokkal és csak hétfőnként késő délután tudott fogadni. Az órákra biciklivel jártam és ehhez ragaszkodtam is. Mivel ebben az időpontban télen már teljesen sötét van, így emiatt anyu már előre kétségbeesett helyettem is. A fejébe vette, hogy elfogják rabolni az egyetlen gyermekét. Végül apuval azt a döntést hozták, hogy választanom kell egy önvédelmi sportot.

A közeli lakótelepen volt egy kick-box sportegyesület, így az egyszerűség kedvéért erre esett a választásom. Szeptemberben csatlakoztam az egyesülethez. Mika akkor már évek óta az egyesület egyik legsikeresebb tagja volt, csodásan mozgott, élmény volt nézni. Amikor el kezdtem lejárni, nagyon kedves volt velem, tanítgatott kérés nélkül és idővel leginkább vele edzettem. Sokszor a teremben maradtunk edzés után beszélgetni. Mindenhova követett, lyukat beszélt a hasamba, nem lehetett nem szeretni és ugyan csak egy hónapja jártam az egyesületbe, de mi már egy pár voltunk. Pillanatok alatt meghódított.

Boldog, csodás három évet töltöttünk együtt. Folyamatosan együtt kószáltunk suli után, sütiztünk, moziztunk, sokat motoroztunk, kirándultunk, színházba és koncertekre jártunk. Mikáék házában, vagy a haveroknál hülyéskedtünk, buliztunk, vagy a mobilon lógtunk és beszélgettünk hajnalig… Imádtam vele lenni, együtt annyit nevettünk. A két család is jól kijött egymással.

Én akkor még teljesen más voltam. Imádtam az életet, minden pillanatát élveztem. Kihívó, vicces, merész voltam és bevállalós, illetve Mika szerint iszonyúan szexis. Vibrált közöttünk a levegő. Szerettem a humorát. Minden tökéletes volt. Imádtam hozzábújni, szerettem, ahogy felém hajolt és a haja csiklandozta az arcomat. Ohh, és azok a zöld szemek…

Aztán egy teljesen átlagos csütörtök este Konrád, Mika legjobb barátja hívott a mobilon sírástól fuldokolva, alig értettem, amit mond.

- Figyelj Lili, rohadt nagy baj van! Mika takart egy nagyot a motorral. Mentő hozta be a kórházba. – hadarta. – A szülei is már itt vannak. Szerintem nagy lehet a gáz. Kijött az előbb az orvos, beszélt velük. Ada néni nagyon sír, Miki bácsi pedig csak néz maga elé. Nem tudom Lili, én nem tudom mit mondhatott a doki… odamennék, de nem tudom, hogy kérdezzem meg. Kérlek, gyere ide! Kimegyek eléd, csak kérlek, gyere ide gyorsan! – ismét felzokogott.

- Rohanok, maradj ott, ahol vagy, megtalállak. – és már kaptam is a cipőmet, bekiabáltam anyuéknak, hogy hova megyek és miért, de apu felpattant, magához vette a kocsikulcsát és inkább bevitt kocsival a kórházba.

Kemény este volt. Ahogy beértem a kórházba, megcsapott az erős fertőtlenítő szag. Szaladtam az üres zöld csempés folyosókon keresztül a sürgősségi osztályig, csattogott a sportcipőm talpa. Ada néni amikor meglátott, rögtön felpattant, a nyakamba borult és csak sírt. Mire apu leparkolt és megtalált, már Miki bácsitól megtudtam, hogy az orvosok, bár semmi biztosan nem tudnak még, de legrosszabb forgatókönyvként már megemlítették a teljes rokkantságot is. Hirtelen a lábam elgyengült, azonnal le kellett ülnöm. A szemem a folyosó szemközti oldalán lévő széksoron Miki bácsi mellett ülő Konrádra rebbent, akit soha nem láttam még ilyen állapotban. A szemei a folyamatos sírástól bedagadtak és az arca teljesen felázott a könnyektől. Könyörgő tekintettel nézett rám, mintha én változtatni tudnék bármin is. Átfutott az agyamon, hogy egy órája még az életem teljesen szokásos keretek között zajlott. Zenét hallgattam a mobilomról és közben matekpéldákat oldottam és vártam, hogy Mika, ha hazaér, majd megcsörget és dumcsizunk még együtt egy jót. Mennyi tervünk volt már a következő hétvégére is! Aztán azon gondolkoztam, hogy Ada néni és Konrád is zokog, de én egy könnycseppet sem ejtettem. A lelkem egyszerűen megfagyott. Valahogy kívülről láttam magunkat, mintha nem velem, nem velünk történt volna az egész. Csak hatalmas hidegséget éreztem belül. A kezemre néztem és döbbenten láttam, hogy mennyire remeg. Végig titkon azt reméltem, hogy kitárul az ajtó, Mika kipattan rajta, elmosolyodik, magához ölel és a fülembe suttogja, hogy csak hülyéskedett és annyira sajnálja, hogy így megijesztett.

Órákig ültünk így apuval együtt öten és egymást nyugtattuk, hogy Mika fiatal, erős, nem lesz semmi baj. Mikát idővel átszállították az intenzívre, oda csak a családtagok követhették. Ada néniék maradtak, én pedig apuval és Konráddal hazaindultam. Konráddal megbeszéltük, hogy reggel nyolckor találkozunk a kórház előtt. Ettől a naptól kezdve mindennap bent voltam a kórházban.

Lassan, ahogy teltek a napok egyre többször hangzott el, hogy minimális esély van arra, hogy Mika valaha járni, vagy egyáltalán mozogni fog. A végtagjait egyáltalán nem tudta mozgatni, csak mozdulatlanul feküdt a kórházi ágyában, a lelki állapotáról beszélni sem volt érdemes. Ada néniék folyamatosan arról egyeztettek, hogy hogyan tudják otthon majd ellátni, minél előbb haza akarták vinni.

A következő hetekben szinte a kórházban éltem, folyamatosan Mika mellett voltam, igyekeztem tartani benne a lelket, sokat beszélgettünk, időnként kínunkban még nevetgéltünk is. Egyfolytában vártam a csodát, azt gondoltam, hogy valamikor ennek a rémálomnak vége fog szakadni, csak addig ki kell tartani. A szüleivel és Konráddal közösen váltásban fogtuk Mika kezét.

Nagyjából öt héttel a balesete után, amikor délután, gimi után megérkeztem a kórházba és éppen elhelyezkedtem az ágy melletti széken, Ada néni hirtelen felpattant és otthagyott minket. Meglepve néztem utána, mindig szokta mondani, hogy hova megy, mikor jön.

- Figyelj Lili, beszélnünk kell… – kezdte Mika. Éreztem, hogy valami történt, csak reménykedni tudtam, hogy végre jó hír érkezett, de tévedtem. Mika sokáig szó nélkül nézett, amikor elmosolyodtam, ő visszamosolygott, megsimogattam az arcát, aztán hirtelen elkomorult. – Lili kérlek, ne gyere többet! – azt hittem, hogy rosszul hallok. Elkerekedett szemekkel döbbenten meredtem rá. – Igen kicsim, jól hallottad. Nem fogok meggyógyulni, már a harmadik specialista is megerősítette. – lassan fújtam ki a levegőt. Mintha egy pillanatra megállt volna körülöttem a világ. Hát megtörtént. Az orvosok megerősítették, amitől annyira rettegtünk hetek óta. Pedig én annyira reménykedtem, annyira bíztam a szerencsében… Egy pillanatra megmártóztam önsajnálatban, de azonnal eszembe jutott, hogy ha én ezt érzem, akkor mit érezhet Mika? A gondolatok egymást kergették az agyamban. Hát ezért akar elhagyni… Néztünk egymás szemébe, majd Mika folytatta. – Tudod Lili, ha itt vagy, látlak ugyan, de nem tudlak magamhoz ölelni, felkapni, körbeforogni veled, nekem még nehezebb. Menj kérlek és ne gyere vissza! Én ezt szeretném. Ugye, megteszed a kedvemért?

- Miért? – hebegtem teljesen lefagyva.

- Mert így akarom. – mondta fáradtan. – Az előző életemnek vége Lili. A család az más, de téged nem rántalak magammal. Nem akarom, hogy része legyél az elkövetkező életemnek. Nem akarom. – mondta lassan és tagoltan. – Figyelj rám! Nem akarom azt sem, hogy felhívj, vagy írj nekem. Azt szeretném, hogy felejts el! Meg akarok szüntetni minden kapcsolatot veled. Fogadd el kérlek, és menj el!

- Mika, ezt nem gondolhatod komolyan… – olyan volt az egész, mint egy rossz álom. Próbáltam belül nyugtatni magamat, hogy ez nem történhet meg velünk, csak egy kis megingás volt biztos. Talán Mika depressziós, ami érthető ebben a helyzetben… Ekkor lépett be Ada néni a szobába, reménykedve fordultam felé, azt hittem, ő segítségemre lesz, de ahogy ránéztem, tudtam, hogy ők már ezt megbeszélték. Ez távolról sem volt egy hirtelen ötlet, Mika már alaposan végiggondolta és így döntött, sőt beavatta az anyukáját is.

- Lili hidd el, Mikának ez nagyon nehéz. Gyere, kikísérlek csillagom! – megfogta a kezemet, állásba húzott, a kezembe adta a hátizsákomat és szépen lassan elindult velem a kórterem ajtaja felé.

Mint egy alvajáró, úgy hagytam el a kórtermet. Az ajtóból még visszanéztem, de Mika nem is követett a tekintetével, a mennyezetet nézte. Ahogy lassan lépdeltünk egymás mellett, szinte fizikailag éreztem, ahogy lépésről lépésre kerülök ki Mika életéből, a mi közös életünkből. Folyamatosan kattogott az agyam. Ennek nem szabadna így történnie, Mikának szüksége lenne rám, az én szeretetemmel talán sikerülne… de megszólalni képtelen voltam. Talán akkor és ott kellett volna visszaszaladni, mellé bújni és csak fogni a kezét. Talán akkor kellett volna megmagyarázni, hogy nem csak neki volt szüksége rám, nekem is szükségem volt az ő figyelmére, szeretetére, hangjára, illatára, társaságára, mosolyára. De nem tettem, a váratlan döntése és a döntés okozta döbbenet egyszerűen megbénított.

A kórház előtt Ada néni átölelt, magához szorított és annyit suttogott a fülembe. – Lili, köszönöm, hogy voltál neki! Melletted igazán boldog volt! Ha visszapörgethetnénk az idő kerekét, hidd el, hogy akkor is azt szeretném, hogy megint téged válasszon… De már soha nem lesz semmi olyan, mint amilyen régen volt. Menj most drágám, menj!

- Istenem, én még el sem köszöntem. – sírtam el magamat.

- Emiatt ne izgulj! Nem számít. Tényleg nincs jelentősége, Lili. – mondta szomorúan, aztán adott egy puszit és otthagyott, visszament Mikához.

Leültem a kórház előtti padra és ki tudja meddig ültem ott. Nem tudtam, hogyan tovább. Egyszer csak mintha mély alvásból ébrednék, rám tört az érzés, hogy valamit azonnal tennem kell. Visszamentem volna, ha Ada néni nincs a kórteremben, de így elvetettem az ötletet. Végül jobb ötletem nem volt, felhívtam Konrádot, aki nem meglepő módon hozzám hasonlóan nem tudta, hogy mit tervezett Mika. Ő azt javasolta, hogy most hagyjam szó nélkül ezt a dolgot, ne menjek vissza, ne küzdjek egyelőre. Biztos volt benne, hogy Mika jobban lesz és mivel az életénél is jobban szeretett engem még pár hete, minden bizonnyal majd meg fogja gondolni magát idővel. Megbeszéltük, hogy naponta jelentkezni fogunk egymásnál.

Ez így is volt. Konráddal eleinte naponta, majd hetente, aztán később két-három hetente beszéltem hol telefonon, hol egy kávé mellett a Csabacenterben és tőle tudtam azt is, hogy a Mikát a szülei már otthon ápolják, az állapota változatlan, hogy soha nem említ engem, nem kérdez felőlem és azt tervezik a szülei, hogy elköltöznek Békéscsabáról. Türelmesen vártam, de Mika nem keresett engem soha többé.

A gimi utolsó évében sok éjszakán sírtam álomba magamat a hatalmas fehér plüss pandát ölelve, amit még Mika vett nekem egyszer régen a Szegedi Vadasparkban. Könnyek között nézegettem a közös fényképeinket és a hiánya fizikai fájdalmat okozott. Anyuék nagyon sajnáltak, de segíteni nem tudtak. Sokat beszélgettünk velük erről a képtelen helyzetről. Apu végig Mikával egy véleményen volt, azt mondta, hogy ő is így döntött volna a helyében. Egy fiatal nőnek vannak és lesznek is igényei, még most kezdődik az életem legpezsgőbb, legintenzívebb szakasza. Szerinte Mika egy felnőttet is meghazudtoló módon tisztán és logikusan gondolkozott. Talán egyszerűen csak nem akarta rettegve végignézni azt, ahogy egy másik fiú, akivel el lehet menni egy buliba, táncolni, moziba, egyet strandolni, szépen lassan meghódítja a szívemet. Mika annyira szeretett, hogy nem akart magához láncolni, korrekt akart velem szemben lenni. Talán azért választotta ezt a formát a szakításnak, hogy hátha sikerül annyira megbántania az elutasítással, hogy ne érezzek majd folyamatos bűntudatot amiatt, mert tényleg tovább élem az életemet. Értettem, persze, hogy értettem, hogy apu miről beszél, de a szívem nem tudta elhinni, hogy Mika nélkülem tud élni, képes elfelejteni, hogy nem lesz egy pillanat, amikor megcsörren a telefonom, hogy tényleg nem hív fel soha többé.

Kínomban többször elbicikliztem sötétedés után a házukhoz, de végül soha nem csengettem be. Az egyéniségem fokozatosan megváltozott, begubóztam, szolidabb, szinte láthatatlan lánnyá váltam, visszafogott öltözködési stílusra váltottam önkénytelenül, tartózkodóbb lettem.

Amikor már a szakítás óta több hónap is eltelt, a barátaim próbáltak rávenni, hogy kezdjek el randizgatni, de határozottan elzárkóztam. Aztán közeledett az érettségi, a felvételi és a sok tennivaló engem is beszippantott, elterelte a figyelmemet. Igyekeztem csak a tanulásra koncentrálni. Reggeltől estig a könyveket bújtam és tételeket dolgoztam ki. Simán felvettek a Corvinusra, Budapestre költöztem és kiszakadtam a megszokott környezetemből végre. Szerettem Budapesten élni, pici koromtól sokat jártunk fel az ott élő nagynénémhez, ismertem a fővárost, mint a tenyeremet. Kicsit nyitottabb lettem, szépen lassan az első év végére az egyetemen lett egy stabil kis baráti köröm, de igazán közel nem engedtem senkit magamhoz.

Biztos, hogy ez az egész történet hozzájárult ahhoz, hogy az egyetem elvégzése után eszembe sem jutott hazaköltözni Békéscsabára, maradtam Budapesten. Minden alkalommal, amikor leszálltam Békéscsabán a vonatról és szétnéztem az állomáson, önkéntelenül is Mikát kerestem a szememmel, aki a gimnáziumi évek alatt, ha elutaztam egy-két napra, akkor mindig az állomáson ugyanazon a padon ülve várt. Megviselt, hogy már nem ült ott, nem várt rám. Békéscsaba nekem a szüleimet és őt jelentette. Egyszerűbb volt Pesten élnem.

Konráddal az évek során nagyon jó barátok lettünk, a mai napig minden hónapban többször is beszélünk, ha nagy ritkán Békéscsabán járok, akkor kivétel nélkül mindig találkozunk. Mika és Konrád között is hasonló okokból idővel szintén megszakadt a kapcsolat, Konrádot ugyanúgy eltaszította, mint egykor engem, így Mikáról évek óta nem tudok semmit.

Az egyetemi évek után így Budapesten maradtam és egy brókercégnél dolgoztam, mint marketing osztályvezető-helyettes, illetve időnként angol tolmács. Imádtam a munkámat, élveztem minden pillanatát. Az egyetemen volt egy-két elfuserált randi próbálkozásom, de egyikből sem lett egy hónapnál hosszabb kapcsolat, alkalmatlan voltam bárkit az életembe beengedni. Rettegtem attól, hogy még egyszer őrülten szerelmes leszek valakibe, akivel szörnyűség történik és én tehetetlenül nézem végig újra. Nem akartam kötődni senkihez, féltem egy újabb elszakadástól. Nem akartam még egyszer még csak hasonlót sem átélni. Még mindig csak foltozgattam a lelkemet.

Ebben a furcsa lelkiállapotban, még az egyetemi évek alatt, találkoztam Hoffman Patrikkal, a jelenlegi barátommal. Én akkor voltam húsz éves, ő pedig hat évvel idősebb nálam. Ahogy a Mikával való találkozásnak, furcsa módon a Patrikkal való megismerkedésemnek is megint a sporthoz volt köze. Mika balesete után a kick-box is villámgyorsan kiesett az életemből, többet nem mentem le edzeni, mert az edzőteremben minden rá emlékeztetett volna, de egyre jobban hiányzott a mozgás. Időnként futottam, de nem volt az igazi. A lábam mindig automatikusan Mikáék háza felé indult el. A futás nem kapcsolt ki, nem lazított le, mert folyamatosan járt az agyam, amíg róttam a kilométereket.

Az egyetem mellett Budapesten ideiglenes megoldásként elkezdtem úszni járni, eleinte csak nagyon ritkán ugrottam le a közeli uszodába, főleg a vizsgaidőszakban a feszültség oldására, aztán egyre rendszeresebben jelentem meg. A medence partján ismerkedtünk meg Patrikkal. Szépen lassan, szinte észrevétlenül lett szerves része az életemnek a helyes, rövid barna hajú, barna szemű, atlétatermetű, mindig mosolygós srác. Nem tudom, hogyan lehet valakinek a szeme kedves, de az övé az. Ránéztem és mindig melegség töltötte el a lelkemet. Fokozatosan kerültünk egymáshoz közel. Lépésről lépésre alakult ki a közöttünk lévő barátság. Nagyon sokat beszélgettünk. Neki, egyedül neki meg tudtam nyílni. Sokszor csak hallgatott, én pedig meséltem és meséltem. Vele osztottam meg a múltamat, a jelenemet, a kétségeimet, a vágyaimat. Idővel úgy ismert, mint a tenyerét. Segített feldolgozni a bűntudatot, a szívbe markoló fájdalmat, amit még mindig éreztem, ha eszembe jutott Mika. Ahogy a barátságunk egyre inkább elmélyült, észrevettem, hogy talán ritkábban jutott eszembe a múlt és nagyon kezdetleges szinten, de elkezdtem élvezni az életet. Voltak már egész boldog napjaim, egyre többet mosolyogtam a szüleim és barátaim örömére.

Patrik mérnöktanárként végzett informatika szakirányon. Kiemelkedően tehetséges volt, így az egyetem már a második évfolyamtól több kutatási programba bevonta. Az iskola elvégzése után oktatóként az egyetemen maradt. Anyanyelvi szinten beszélt angolul, így a külföldi lehetőségek is nyitva álltak előtte. A múlt évben már több külföldi egyetemen tartott előadásokat a kutatási területéről. Patrik a nanotechnológia orvostudományban történő alkalmazásának lehetőségeit kutatja. Döbbenetes tudását tiszteltem, lenyűgözőnek tartottam a kreatív megoldásait, megfontoltságát, türelmét, az emberekhez való pozitív hozzáállását. Nagyon szerettem hallgatni, amikor a munkájáról mesélt. Csodás elmének tartottam. Nyugodt volt és kiegyensúlyozott, mellette biztonságban voltam. Ha átölelt, szinte egy védőburkot vont volna körém, legalábbis olyan érzésem volt. Úgy viselkedett velem, mintha porcelánból lennék. Vigyázott arra, hogy soha ne bántson meg.

Egy idő után a barátságunk kinőtte az uszoda területét. Sokat jártunk moziba kettesben és egy alkalommal ahogy elsötétült a nézőtér, Patrik megfogta a kezemet és így ültük végig a filmet. A mozi után azonban semmivel nem próbálkozott, hazakísért és elbúcsúztunk. A következő találkozásunkkor az uszodában, nem esett szó a moziról. Beszélgettünk, majd szokás szerint beugrottunk az ötven méteres medencébe. A hat sávból az első kettő az edzésekre volt fenntartva, a harmadik és a negyedik a kényelmesebb tempóban úszóknak, az ötödik és hatodik pedig a viszonylag gyorsaké volt. A hatodikban úszott már valaki, egyedül az ötödik sáv volt szabad. Ilyenkor mindig megfeleztük a sávot, így nem zavartuk egymást. A sáv egyik oldalán Patrik a másik oldalán én úsztam. Általában tíz hossz után mindig megálltunk pihenni, ez akkor is így történt, de amikor megálltam, Patrik magához húzott és megcsókolt. Annyira természetes és valahogy magától értetődő volt az egész, mintha máshogy nem is történhetett volna. Vigyorogtam, ismét tartoztam valakihez, újra boldognak éreztem magamat.

Patrik már huszonhat éves volt, amikor találkoztunk és semmiben, de tényleg semmiben nem emlékeztetett Mikára. Talán pont ezért találtam mellette boldogságra és nyugalomra. Egy év után merült fel az összeköltözés gondolata. Éppen egy ígéretes amerikai kutatási programban dolgozott akkoriban otthonról, ami nagyon kényelmes volt mindkettőnknek. A kutatókat persze még véletlenül sem fizetik agyon. Apuék besegítettek, ahogy az ő szülei is, de az is kevés volt, mindketten hitelt is vettünk fel. Végül mindez egy harmadik emeleti, kétszobás lakásra volt elég Budapest közepén a Dohány utcában és egy alig használt Opel Corsára. Felesben vettük a lakást és az autót is. Jó előre megbeszéltük, hogy ha nem maradunk együtt, akkor nem lesz vita, mindkettőt eladjuk és felezzünk, mindenki megy a maga útján tovább, de ez a téma szerencsére az összeköltözést követően soha nem került elő.

A lakásunkat szépítgettük nap, mint nap. Minden helyiség napsütötte toszkán hatást keltett a halványsárga falakkal, a narancsszínű kanapéval a vörös párnákkal és persze a világos parkettával. Mostanra már három éve éltünk együtt. Mielőbb szerettünk volna saját házat egy pici kerttel valahol Budapest szélén, Patrik egy-két alkalommal már emlegette az eljegyzést, sőt már néha olyan érzésem volt, hogy már esküvőben és gyermekekben is gondolkozott. Ez most úgy hangzik, mintha én nem szerettem volna családot. Mindig is úgy gondoltam, hogy lesznek majd gyermekeim, de talán még nem huszonnégy évesen. Tény, hogy a hat év korkülönbség miatt egy picit el voltunk csúszva az álmainkkal, vágyainkkal.

Patrik szintén egyedüli gyermek volt, de a szülei jóval idősebbek az én szüleimnél. Évente egy-két alkalommal utaztunk el Debrecenbe meglátogatni őket. Ezeket a látogatásokat is leginkább én szorgalmaztam. Az anyukája, Olga néni egy igazi angyal volt, de az apukájával, Lajos bácsival Patrik nehezen jött ki. Pár órán belül mindig sikerült összeveszniük. Lajos bácsi kárpitos volt nyugdíjazása előtt és nem akarta elfogadni, hogy a fia nem egy hagyományos szakmát választott, hanem az informatika világában merült el, amit ő nem tartott igazi munkának. Nem becsülte semmire, szerinte Patrik csak a gépét nyomkodja és szégyen, hogy ezért fizet valaki. Olga nénit mindig nagyon sajnáltam, mert nagyon várta az egyszem imádott fiát, számolta a napokat az érkezésünkig, napokig sütött-főzött és láthatóan nagyon megviselték ezek a viták. Többször indultunk úgy haza, hogy Olga néni szeme már könnyben úszott, ez pedig Patrikot készítette ki. Soha nem maradtunk náluk éjszakára. A szülinapokat nem ünnepelték és karácsonykor sem találkoztak. Eleinte furcsa volt, de idővel megszoktam.

Az életemben Patrik mellett jelentős szerepet játszott és játszik a mai napig is a szintén Budapesten lakó fantasztikus nagynéném, anyukám jóval fiatalabb húga, Almássy Hanna. Hanna úgy gondolja, hogy ő az én élő lelkiismeretem, és hát nem titkolja előttem, hogy nem igazán volt elégedett ezzel a kapcsolatommal. Hanna szerint én Patrik mellett sohasem leszek ismét önmagam. Mindig a jó kislány szerepet fogom játszani és majd meglátom, hogy idővel elő fog törni az igazi Németvölgyi Liliána és akkor kő kövön nem marad. Ezeken a jövendöléseken mindig jót mosolyogtam. A csupa energia harmincöt éves Hanna, olyan nekem, mintha a nővérem lenne. Igazi belevaló csini csaj hozzám hasonló sötét vörös hajjal, bár ő rövidre vágatja, ettől és a sok fülbevalótól, a hatalmas vörös műkörmöktől, a mindig tökéletes erős sminkjétől még vagányabb. Nagyszerűen beszél németül, angolul, tolmács egy ügyvédi irodánál. Folyamatosan utazik. Lételeme a bulizás, szeret pasizni, imádja az életet. A másik hobbija a sorozatok habzsolása. Patrikkal alapvetően jól megvannak, de Patrik érzi, hogy Hanna inkább ellendrukker, persze én mindig megnyugtatom, hogy ez csak ez hatalmas tévedés. Természetesen Hanna is jelentős szerepet játszott abban, hogy a fővárost választottam lakóhelyemül.

Ezen a nyáron fejezett be Patrik egy féléves projektet az egyetem egyik speciális kutatási programjában és meglepetésünkre egy nagyobb nem várt jutalom landolt a számláján. Mindketten szeretünk utazgatni, Európa fontosabb turista célpontjait elkezdtük kipipálni szépen lassan haladva a bakancslistánkon. Már voltunk Velencében, Londonban, Rómában, Prágában a lehető legolcsóbb hátizsákos megoldásban. A rövidtávú tervek között szerepelt még Párizs, Athén, Szentpétervár, Amszterdam. Már régen tervezgettük, hogy egyszer elutazunk Svájcba egy minden igényt kielégítő síparadicsomba, ahol Patrik, aki pici kora óta fantasztikusan síelt, megtanít engem is a léceken egyensúlyozni, vagy a másik ötletünk Törökországban egy csodás ötcsillagos szállodába all inclusive ellátással, hát most adódott egy lehetőségünk. Törökországot választottuk. Ha utazás, akkor mindig Hannához vezet az utam. Hanna, az örök útitársunk örömmel betársult és mindent le is szervezett pillanatok alatt. Árajánlatokat gyűjtött be utazási irodáktól. Pár nap múlva már a Hanna szerinti legjobb öt ajánlatot nézegettük közösen és szavaztunk, meglett a nyertes, már csak visszaigazolni és fizetni kellett. Boldogan csomagoltunk, készültünk az indulásra.

Hát így történt, hogy a törökországi Antalya repterét elhagyva a negyven fokban a parkolóban keresgéltük hármasban a transzfer buszt magunk után húzva a gurulós bőröndjeinket. Olyan forróság volt, hogy szinte a meleg levegőt problémás volt beszívni. A transzferbusz szerencsére légkondis volt. Még hátra volt egy jó hatvan kilométer a hotelig. Ahogy Side közelében a Vonresort Elite & Aqua Hotelben elfoglaltuk a szobáinkat, csak ledobáltuk a bőröndöket és már indultunk is feltérképezni a helyet. Volt a hotel területén minden, saját tengerpart, szabadtéri medencék, vízi élménypark, fedett medencék, szauna és masszázs. A központi épületben volt a több szintes étterem, egy komplett bazársor, szépségcentrum és egy minden igényt kielégítő tökéletes edzőterem. A főépület előtti medencék mellett elsétálva a szálloda saját tengerpartjára jutottunk, ahol megszámlálhatatlan kék napernyő és kék napozóágy volt felállítva. A part a görögországi tengerpartoknál sötétebb barna homokos volt. A tenger felől folyamatosan fújt a szél. Nekem már ez elég volt, hogy érezzem, ahogy oldódik benne a feszültség. Álltunk Patrikkal és csak vigyorogtunk egymásra. Itt vagyunk! Megcsináltuk!

Hanna nagyon felkészülten elsorolta a helyi fakultatív programokat, külön kiemelte, hogy az érkezésünk napján lesz este lesz egy nagyon pazar program. Minden héten egyszer a tengerpartra pavilonokat telepítenek rattanpálmából fonott gyönyörű ülőbútorokkal, függőfotelekkel. Fáklyákkal, mécsesekkel és lampionokkal díszítik fel a hotel saját tengerpartját, modern és tradicionális török zene mellett helyi grill finomságokat szolgálnak fel és folyamatosan újra és újra töltik a poharakat. Ez az egyetlen program, ahol az egyébként hermetikusan elzárt VIP részleg lakói, közöttük híres színészek, fotómodellek is rendre megjelennek. A buli általában táncmulatsággá növi ki magát.

Hanna rám nézett a „kérlek-kérlek-kérlek” tekintetével. Patrik nem igazán szereti az ilyen „ereszd el a hajamat” típusú bulikat, de bíztam abban, hogy a kedvemért kivételt tesz és szokás szerint tett is. Tehát naplemente előtt nem sokkal már az egyik nagy fehér párnákkal feldobott ülőgarnitúrához vezettet minket a pincér. Egy nagyon szimpatikus fiatal angol házaspár ült az egyik oldalunkon, és egy jól karbantartott, olyan ötven év körüli idősebb férfi a másik oldalon. Először az angol házaspárt vettem titkon szemügyre. Fiatal házasoknak tűntek. A nő szőkés vörös haja a válláig ért, a férfinak szintén vörös haja volt, de sokkal sötétebb árnyalatban, ő hosszú szakállat is viselt. Összességében nagyon jól összeillettek. Amikor elhelyezkedtünk, Hanna elkapta a karomat. Néztem rá, de csak azt láttam, az kezével az asztal takarásában az idősebb, kifejezetten sármos férfit mutogatja izgatottan. A férfi sportos alakja alapján harmincöt-negyven éves is lehetett volna, de az igazi életkorát elárulták a sötétbarna szemei körüli nevetőráncok és az erősen őszülő haja, amelyet egy kicsit hosszabbra hagyott és hátrafésülve hordott, ami kifejezetten jól állt neki. Élénk tekintete és a tökéletes mosolya kétségtelenül megnyerővé tette. Az öltözékét is valamilyen hanyag elegancia jellemezte. Fehér vászonnadrágot és fehér vászon inget viselt. Látszott rajta, hogy nincsenek filléres gondjai, bár nem volt hivalkodó rajta semmi. Hanna már annyira fura fejeket vágott, hogy végül elnevettem magamat.

- Oké Hanna. Kutya sem tud itt magyarul. Mit mutogatsz? Ismernem kellene az úriembert valahonnan? – kérdeztem halkan.

- Ezt már tényleg nem hiszem el Lili! Te mégis hol élsz? Nem ismered fel? – nézett rám hitetlenkedve. Megint a pasi felé pillantottam, de semmi. Megráztam a fejemet. Hanna az égre emelte a tekintetét, aztán közelebb hajolt hozzám. – Nos, ő a híresnél is híresebb producer, Arthur Joshua Munro. El sem tudom képzelni, hogy hogy kerül egy ilyen helyre. Embertelen sok pénze lehet. Hatalmas filmeknek volt a producere. Legutóbb a „Mersz, vagy mersz?” című sorozatot is ő vitte sikerre. Nagyon jó érzékkel válogat a forgatókönyvek között, imádom minden munkáját. Azt el sem tudom képzelni, hogy mit keres itt. Egy havi keresetéből megvehetné az egész hotelt. Neki ez aprópénz. – ebben a pillanatban Arthur nagy mosollyal és a legszebb angol kiejtéssel közelebb hajolt hozzánk.

- Kedveseim, koccintanának egy ilyen vén pojácával? – Hanna szinte a nyakába ugrott. Váltottunk angolra.

Arthur folyamatosan érdeklődött, viccelődött, sztorizgatott. Hamar kiderült, hogy egy hölggyel jött volna, aki ragaszkodott ehhez a szállodához ki tudja mi okból, de Arthur az utolsó randira elfelejtett elmenni és volt ugyan egy nagy „haragszom rád”, de ő azt hitte, hogy a barátnője attól még elutazik vele. Nos, nem így történt, ő viszont felszállt a gépre és meglepve tapasztalta, hogy egy ideje ez volt a legjobb döntése. Igazán kellemes társaság volt. Patrik inkább a fiatalabb angol házaspárral beszélgetett, időnként kaptam egy puszit, ölelést tőle. Közben megvacsoráztunk és folytattuk az italozást. Hanna láthatóan kifejezetten élvezte Arthur társaságát, ahogy egyébként én is. Amikor a házaspár elköszönt, Patrik is jó szokása szerint elnézést kért és elment pihenni, de ragaszkodott hozzá, hogy én még maradjak, így már csak hárman maradtunk az asztalnál, a buli pedig egyre jobban beindult, tekertek egyet a hangerőn. Nagyokat nevettünk hárman, Hannával futottunk a tengerparton, lefröcsköltük egymást, időnként Arthurt is kapott belőle és mini videókat készítettünk Hanna telefonjával. Egy jó ideje már csak Hanna mellett tudtam úgy engedni magamat, mint régen Mika mellett. Táncoltam Hannával a térdig érő vízben, forogtam, felszabadultan kacagtam. Idővel észrevettem, hogy Hanna és Arthur nagyon-nagyon jól megértik egymást, kezdtem felesleges harmadiknak érezni magamat, így én is elbúcsúztam, kettesben hagytam őket. Patrik már az igazak álmát aludta, mellé bújtam, ő átölelt és abban a pillanatban úgy éreztem, hogy végre tökéletesen boldog vagyok.

Reggel hat körül kivetett magából az ágy, alapvetően korán kelő vagyok. Kiültem a teraszra olvasgatni. Így azonnal megláttam, amikor üzenet érkezett Hannától a telefonomra. „Át tudsz jönni hozzám? Tudom, hogy már fent vagy. Nagyon fontos lenne.” Arra gondoltam, hogy valami baj lehet, azonnal lábujjhegyen kilopóztam a szobából és hálópólóban indultam a szomszédba. Bekopogtam, Hanna ajtót nyitott és meglepve láttam meg mögötte Arthurt. Hát ez gyors volt. Valószínűleg a döbbenet kiült az arcomra.

- Látnád magadat… – nevette el magát Hanna, tekintettel Arthurra gondolom, eleve angolul szólalt meg. – Nos, ez nem az, amit gondolsz….

- Még… – fűzte hozzá mosolyogva Arthur. Hanna felkacagott ismét. Az jutott eszembe, hogy milyen fura, valahogy összeillenek a tetemes korkülönbség ellenére is. Hanna egy pillanatra Arthurra nézett, aki bólintott.

- Szerintem ülj le! – folytatta Hanna, lehuppantam az ágyára. Ők ketten szemben álltak velem és olyan volt, mintha Hanna nem tudná, hogy hogyan is kezdjen bele a mondanivalójába, ami egyáltalán nem jellemző rá.

- Gondolom, tudjátok, hogy ez most nagyon fura. – türelmesen vártam.

- Mond neked valamit Aiden Lokhart és Cole Ahearne neve? – megcsóváltam a fejemet. Hanna tanácstalanul tekintett Arthurra, aki megvonta a vállát. – Hoppá! Mondjuk ezt azért nem gondoltam volna, de nem baj, mondom tovább. Szóval ez a két amerikai srác most a világ két legjobban kereső, leghíresebb sorozatszínésze. Minden nézettséget megdöntöttek. Tudod… díjeső, fotózások, esti talkshow-k, minden mennyiségben interjúk, sikítozó rajongók világszerte, 40-50 millió követő az instán, paparazzik minden bokorban, meg amit mi el sem tudunk képzelni.

- Rendben. És mi közöm nekem ehhez? – néztem tanácstalanul Hannáról Arthurra.

- Hát a két srác a halom pénzét egy saját mini sorozatra gondolta költeni. Ők a producerek, Cole a főszereplő és a rendező, Aiden intézi a produceri feladatok nagyobb részét egy kisebb szerepet is visz. – magyarázta Arthur. - A sorozatban szerepel egy orosz csinibaba, akinek szuper édes akcentust álmodtak meg. Számtalan híres és kevésbé híres színésznőt néztek már meg, de nem találták meg azt, aki eljátszaná, nos a forgatásokat már el kellett kezdeni a női főszereplő nélkül és egyre nagyobb gondban vannak.

- Arthur pedig Aiden és Cole jó barátja. – vette át a szót Hanna.

- … és csillagom te pontosan megfelelnél a szerepre. – bökte ki végül a lényeget Arthur.

- Ti még részegek vagytok? Vagy valami durvábbat is nyomtatok? – nevettem fel hitetlenkedve. – Jó vicc volt. Én most inkább visszamegyek a szobámba. – pattantam fel. Arthur kétségbeesetten nézett Hannára.

- Lili, ez nem vicc. – folytatta Hanna. – A srácok látták a tegnapi videókat. - összevontam a szemöldökömet.

- Hát köszönöm Hanna. Ezek szerint a tegnapi magánvideóink két idegen pasik telefonján landoltak? Milyen nagynéni vagy te? – méltatlankodtam. Hanna elrendezett egy legyintéssel.

- Mindenképpen szeretnének beszélni veled. Meg szeretnének hívni egy szereplőválogatásra Atlantába. Kérlek, csak adj nekik egy esélyt! Könyörgök! Elkísérlek, segítek. – egyszerűen nem hittem a fülemnek.

- Oké, ezt még most zárjuk rövidre! A szobámba megyek és ezt azt őrültséget most gyorsan elfelejtjük. – egyértelműsítettem. Arthur felemelte mindkét kezét, ő már feladta, de Hannát ennyivel nem tudtam leszerelni.

- A kedvemért… – nem szerettem szomorúnak látni, de ebbe most tényleg nem akartam belemenni.

- Hanna, ez talán a te álmod, nem tudom, de hogy nem az enyém, abban biztos vagyok. – szögeztem le. Még visszafordultam az ajtóból. – Patriknak erről egy szót sem, itt helyben kapna agyvérzést. Sajnálom, Arthur! Tényleg. – és otthagytam őket Hanna szobájában.

Kilenc körül, amikor reggelizni indultunk közösen, Hanna meglepően jó kedvű volt, mint mindig, nem is említette a dolgot. Arthurról beszélgettünk, Hannának nagyon bejött a pasi. Patrik csak a fejét csóválta.

- Hú, hát tudod milyen régen éreztem magamat ilyen felhőtlenül boldognak valakinek a társaságában? – mesélte hatalmas letörölhetetlen mosollyal. – Tudod mi tűnt fel? Arthur nem ítélkezik. Elég sokat beszéltünk többek között a környezetében élő híres emberekről is és miután elbúcsúztunk, azon gondolkodtam, hogy több órányi beszélgetésből nem tudok egy példát sem mondani, amikor valakiről valami negatívat mondott volna, vagy egy icipicit is elítélő lett volna. Érdekes élmény volt. Jó embernek tűnik és ez a tulajdonsága is nagyon vonzó. Talán, ha máskor és máshol találkoztunk volna… – ábrándozott.

Ebédig pancsoltunk a lágyan fodrozódó tengerben, napoztunk, ebéd után visszavonultunk sziesztázni. A vacsoránál az asztalunkhoz jött elköszönni Arthur. Nagyon kedves volt. Minden jót kívánt és távozott. Elgondolkozva néztem Hannát. Nem tudtam elhinni, hogy csak így feladja. Nem ilyennek ismerem. Úgy látszik, az emberek változnak…

Törökországi tartózkodásunk negyedik napja egy különlegesen szép nap volt az életemben. A vacsorához készülődtünk és Hanna nem szállt le rólam, végül az unszolására már éppen belebújtam a spagetti pántos habfehér maxi nyári ruhámba, amikor Patrik egyszerűen eltűnt. Próbáltam elérni telefonon sikertelenül. Vártuk rá egy bő félórát, végül Hannával elindultunk a keresésére, először a főépületben lévő több szintes étteremben próbálkoztunk, bár nagyon meglepődtem volna, ha nélkülünk elmegy vacsorázni. Nem leltük meg, majd a partot vettük célba. Az égbolt egészen különleges narancssárga volt. Kellemes meleg szél fújt a tenger felől, felkapta a tincseimet és játszott velük. Amikor megláttam a parton a teljesen különálló áttetsző fehér függönyös pavilont, amelyhez vezető utat kis fáklyák szegélyezték, már sejtettem, hogy ez nem lehet véletlen. Ahogy közeledtünk, Patrik lépett ki a pavilonból egy acélszürke öltönyben, várt rám. Nagyon elegáns volt. Hát ezért kellett felvennem ezt az elegáns ruhát, futott át rajtam a kósza gondolat. Két személyre volt gyönyörűen megterítve. Hanna valahol félúton megpattant. Mire szétnéztem, már nyoma sem volt. Patrik elém jött és kézen fogva vezetett a pavilonhoz.

- Ez csodaszép… – teljesen meghatódtam. – Mégis… hogy… mikor tudtad ezt megszervezni? – hebegtem, Patrik elmosolyodott.

- Hanna segített. – nos, a drága Hanna nagy szervező. Eszembe jutott, hogy mi lenne, ha Patrik sejtené, hogy a segítőkész Hanna majdnem belehúzott egy külföldi filmes meghallgatásba is az ittlétünk első reggelén. Persze ezen nem volt érdemes gondolkozni, mivel szerencsére nem tudhatta. Patrik az asztalhoz kísér, mindketten leültünk. – Arra gondoltam Lili, hogy megünnepeljük, hogy végre együtt vagyunk Törökországban, hogy teljesül az egyik titkos vágyunk, hogy annyira szeretjük egymást, és hogy talán ketten mindenre képesek vagyunk, amit nagyon szeretnénk. – sokáig szótlanul nézte az arcomat. – Ugye tudod, hogy te vagy számomra a legfontosabb a világon? – elmosolyodtam, átnyúltam az asztalon és megfogtam a kezét. – Szeretlek Lili. Tiszta szívemből szeretlek. – simogatott a hangja.

- Én is nagyon szeretlek. – Patrik jó embernek tartott engem és ez abban az időszakban hihetetlenül fontos volt nekem.

Egy varázsütésre előkerült egy nagyon kedves pincér, aki mosolyogva szolgált fel mindenféle finomságokat nekünk. A meleg szél kellemesen fújdogált, halk török zene szólt. Olyan idilli volt. Annyi rossz ért korábban, hogy ebben a pillanatban csak arra koncentráltam, hogy megéljem a pillanatot, hogy majd tudjak később emlékezni rá, valahogy építkezni ebből, amit itt átéltem, hála Patriknak. Szétnéztem, láttam a tengerpartot, a csodás naplementét, a pálmafák lágyan ringatózó leveleit. Hallgattam a zenét, a hullámzás hangját és időről időre Patrikra mosolyogtam. Boldog voltam. Aztán a desszert és bor mellé kaptam egy kis fehér bársonydobozt is. Patrik a hagyományok szerint letérdelt elém. Összeszorult torokkal vártam, hogy mi fog történni.

- Németvölgyi Liliána, lennél a feleségem? – könny szökött a szemembe és a könnyfüggönyön keresztül hirtelen nem Patrikot láttam előttem térdelni. Csak egy másodperc volt, de felvillant előttem Mika mosolya, belemart a szívembe a szomorúság. Egy tökéletes életben vele kellett volna itt állnom, de azonnal leráztam magamról az érzést. Elmosolyodtam, bólintottam.

- Igen Patrik, szeretnék a feleséged lenni. – remegett a hangom. Patrik megkönnyebbülten felsóhajtott. Akkor jöttem rá, hogy ő nem volt száz százalékig biztos a válaszomban. Olyan csodaszép volt minden, mint a mesében, a gyűrű fehér arany volt három pici fehér kővel.

A mosolygós pincérünk felváltva készítette a fotókat és videókat Patrik telefonjával. Összeölelkezve kéz a kézben mentünk vissza a szobánkba és onnantól már az ágyban töltöttük az estét. Életemnek egy új szakasza kezdődött el.

Másnap még reggeli előtt felhívtam a szüleimet a jó hírrel. Természetesen tudtak már róla, mivel Patrik először apukámnak kérte a hagyományok szerint az engedélyét. Nagy volt a boldogság otthon, nagyon kedvelték Patrikot. Patrik is felhívta a szüleit és beavattuk néhány barátunkat is. Reggeli után Hannával sétáltunk egy nagyot a hotel területén és sokat beszélgettünk a jövőről is, Arthurról és elmeséltem neki azt, hogy az eljegyzéskor bevillant egy pillanatra Mika arca is, illetve, hogy talán egy jobb, igazságosabb életben vele éltem volna át ezt a csodát, Hanna megértően bólogatott.

- Erről beszéltem neked mindig drágám, de nem hittél nekem. Az ember nem tud kibújni a bőréből. – vonta meg a vállát.

- Minek beszélni olyan alternatíváról, ami nem létezik? Mika döntött így, tudod jól, nem én. – néztem rá meglepve.

- Mika nincs, ez nem kérdés. De ahhoz a szerelemhez hasonlót, vagy akár jobbat találhatnál. – nevetve ráztam meg a fejemet. – Patrik egyértelműen nem ilyen Lili, különben nem Mikára gondoltál volna a leánykérés kellős közepén, ezt te is pontosan tudod. De te meg sem próbálod. – legyintett morcosan.

- Arra nem gondoltál Hanna, hogy lehet, hogy én csak egyszer kaptam ilyen lehetőséget? – elgondolkoztam. – Hanna, tudod, elképzelhető, hogy nekem csak ennyi jutott a mindent elsöprő hatalmas szerelemből. Van, akinek több, van, akinek ennyi sem jár. Valószínűleg én még így is a szerencsésebbek közé tartozom. – Hanna megrázta a fejét.

- Cicám, kezeljük helyén a dolgokat. Mikával diákszerelem volt. Csodás, de diákszerelem. Biztos vagyok benne, hogy még nem találtad meg az igazit. Olyan férfira van szükséged, aki mellett önmagad lehetsz ismét. Ne feledd, én ismertelek Mika előtt és akkor is, amikor Mika mellett voltál. Most önmagad árnyéka vagy, bezárkóztál, elbújtál, megváltoztál, zacskót húztál a fejedre. Én még mindig a régi Lilire várok. Az őrült, bolondos, vad régi Lilire. – elmosolyodtam. Hol van az már? – Lili, drágám, Patrik bármennyire is helyes és szeretetre méltó férfi, akkor sem ő az igazi neked. Te igazából nem őt szereted Lili, csupán megnyugtató, biztonságot adó és kellemes érzés számodra az ő lángoló szerelme. Nem egyformán szeretitek egymást. – nem bocsátkoztam vitába Hannával, meddő próbálkozás lett volna. Tisztában voltam vele, hogy tökéletesen igaza volt.

A nyaralás hátralévő napjai kellemesen, különösebb történés nélkül teltek a pihenés jegyében. Patrik olyan hihetetlenül aranyos volt, a tenyerén hordozott, Hanna kifejezetten jókedvű volt, eszébe sem jutott nyaggatni a szereplőválogatással. Boldog voltam.

És mint kiderült egyben naiv is voltam. Hacsak egy másodpercig is sejtettem volna azt, ami a hazaérkezésünk napján történt, akkor biztos, hogy nem vigyorgok egész nap, hanem keresek egy pánikszobát a városban, magamra zárom és lenyelem a kulcsot.

Gyorsan eltelt az idő és hamar elérkezett a hazautazás napja. Amikor a repülőtérről hazafelé menet kitettük Hannát a háza előtt, megkért, hogy kísérjem be a házba. Segítettem bevinni a csomagjait. Lepakoltunk a fedett teraszon, kinyitotta a bejárati ajtót és intett, hogy kövessem. Csodálkoztam ugyan, de bementem az előszobába. Ott szembefordult velem és teljes döbbenetemre a következőket mondta:

- Ma estére még van egy programod Lili. Kérlek, ne haragudj rám! Arthur Joshua Munro és Cole Ahearne tegnap Budapestre érkezett. – átfutott az agyamon, hogy hallgatni fogok máskor a megérzéseimre. – A Four Seasons Hotelben szálltak meg mindketten. Mindössze egyetlen órát kérnek az életedből. A hotel közelében van a Kollázs étterem. Ismered, voltunk már ott többször. Ha akarsz, mész, ha nem akarsz, nem mész. Természetesen te döntöd el, de talán megérdemelnének egy kis időt, ha már ennyire sokat utaztak csak azért, hogy találkozzanak veled.

- Hanna-Hanna…. – csóváltam a fejemet. – Miért hittem, hogy annyiban hagyod? – tettem fel a költői kérdést.

- Ugyan Lili! – mosolyodott el. - Túl jól ismersz. Tudtad, hogy nincs vége. – minden szava igaz volt. – Lili, az élet nem oszt kétszer ilyen kártyát. Kérlek, ne hagyd ki! Ne csak vegetálj, az életet élni kell! – nem tudtam, hogy mit mondjak.

Udvarias embernek neveltek, ezért az a megoldás egy pillanatig fel sem merült bennem, hogy egyszerűen kihagyom a találkozót. Talán ez volt az a pont, ahol már Patriknak is szólni kellett volna. Végül mégsem avattam be. Előre eldöntöttem, hogy az udvariasságom csak a találkozón való megjelenésig terjed, úgysem vállalom be az utazást Amerikába egy teljesen esélytelen casting miatt. Lefürödtem, felkaptam egy pólót és egy farmert. Megnéztem a neten, hogy Cole Ahearne, ki és hogy néz ki. Hirtelen szőke, kék szemű szép arcú srác egy félisten testével. Szuper! Hatalmas a felhajtás körülötte, tipikus aranyifjú. Iszonyú mennyiségű fotó, videó és interjú között válogathattam. Végül Patriknak azt mondtam, hogy átugrok az egyik barátnőmhöz. Patrik már nyakig volt a laptopjában, csak bólintott.

A Kollázs étteremben szokás szerint kifejezetten nagy volt a forgalom. A küszöböt átlépve mégis azonnal kiszúrtam a tömegben Arthurt, aki elém is sietett, hirtelen át kellett kapcsolnom angol nyelvre.

- Kedvesem, örülök, hogy ismét láthatlak! – átölelt. – Ezek szerint a szexi nagynénid is már itthon van. Mit gondolsz, örülne, ha hirtelen beállítanék hozzá? – felnevetett és legyintett egyet. – De hát nem ezért vagyunk itt. – két puszi és már az asztalukhoz értem. Cole Ahearne, az aranyifjú is felpattant. – Engedd meg, hogy bemutassam az egyik legjobb barátomat.

- Cole Ahearne. – mutatkozott be egészen különleges fátyolos hangján. – Köszönöm, hogy eljöttél Liliana! – a nevemet angol kiejtéssel ejtette.

- A Lili is tökéletes lesz. – ajánlottam fel gyorsan. Kezet fogtunk és kihúzta nekem maga mellett a széket. Eszméletlenül fesztelen és közvetlen volt. – Nem haragszol, ha azonnal a lényegre térnék? Szeretnék veled egy nagyon rövid olvasópróbát lezavarni. Megtennéd, hogy felolvasol egy szöveget? – csak kapkodtam a fejemet. Cole megérezte a zavarodottságomat, így gyorsan lassított. – Ha nincs kedved, akkor sincs semmi probléma, tudom nem számítottál ma erre a programra. – nagyon jól csinálta, meg kell hagyni. Csupa mosoly, nyílt tekintett, lehengerlő személyiség. Szinte megsajnáltam.

- Cole, én nagyon szívesen felolvasom, de ugye tudod, hogy én nem vagyok színész? – Cole bólintott. – Soha nem álltam színpadon, még egy versmondó versenyen sem indultam. – de Cole rendületlenül mosolygott tovább.

- Tisztában vagyunk vele Liliana, nem probléma. Hidd el, tényleg minden megtanulható. A kisugárzás a fontos. Ha az megvan, a többit megoldjuk.

- Minden bizonnyal, de én nem szeretnék szerepelni semmiben. Van munkám és van életem. Amerika sem szerepel a terveim között. – egyértelműsítettem.

- Nekem így is jó. – Cole megingathatatlannak tűnt. – Itt a szöveg. – nyomott a kezembe egy gépelt szöveget tartalmazó lapot. – Megtennéd, hogy átolvasnád? Ha kész vagy, akkor mehet élesben. Fel is venném a telefonommal. Ez egy párbeszéd apa és lánya között. Arthur lesz Oleg, az apa. – Arthurral összemosolyogtunk. – Mondd úgy, ahogy szerinted ez az életben hangzana. Nem kell túljátszani, csak ahogy neked kényelmes. Jó lesz így? – tényleg megnyerő volt. Végül arra gondoltam, miért ne? Bólintottam és belemélyedem a szövegbe.

Oleg, az apa és Zuzanna, a lánya beszélgetése volt a lapon. Jól megírt párbeszéd volt tele érzelmekkel, visszafojtott dühhel. Átfutottam és bólintottam. Előkerült a telefon és pillanatok alatt ledaráltuk. Cole átváltott pókerarcra.

- Oké, ezzel megvagyunk, most átküldöm Aidennek. Aiden Lokhart a másik producere a készülő sorozatnak. Reményeim szerint mindjárt visszajelez. Addig szeretnélek meghívni valamire. – egy jeges teát kértem.

Még le se tette a pincér az italomat az asztalra, csörgött Cole telefonja. Cole elnézést kért, felállt és távolabb ment az asztalunktól az étterem másik végébe. Sokáig tartott a megbeszélés. Cole háttal állt, az arcát nem láthattam. Talán nem értenek egyet, gondoltam. Pillanatra kényelmetlenül kezdtem érezni magamat. Aztán átfutott a fejemen, hogy ugyan miért érdekel ez engem, hiszen úgysem akarok ebben részt venni. Egyszer csak Cole letette a telefont és visszajött az asztalunkhoz. Leült, nagy levegőt vett, elmosolyodott.

- Oké, akkor elmondom az ajánlatot. – akaratlanul is előrébb dőltem a székben. – Szeretnénk veled kötni egy éves szerződést egy húszrészes mini sorozat főszerepére. Maga a forgatás szeptembertől a következő év június hónapjáig tartana. – az csak tíz hónap, számolgattam gyorsan magamban. – A sorozat mellett ugyanazokból a felvételekből készül egy mozifilm is egy másik befejezéssel, hogy azoknak is érdemes legyen megnézni, akik a sorozatot végig nézték. – egy felfoghatatlanul magas összeget jelölt meg epizódonkénti fizetésként. A döbbenet valószínűleg kiült az arcomra. – Nos, igen. Nem egy hétköznapi gázsi, de nem is egy hétköznapi feladat. Aiden és én is pont ennyit kapunk. Heti kettő, esetenként egy szabadnappal dolgoznál. Tudnod kell, hogy ez nem nyolcórás munka Lili. Hol ennyi, hol annyi, de inkább több, mint kevesebb. Nem lesznek egyéb költségeid. Az ottléted alatt házat és autót bérelnénk neked és annak, akit magaddal szeretnél hozni. A forgatások Georgiában, Atlantában a Pinewood Atlanta Stúdiónál zajlanak és a stúdiótól hét percre a Pinley-tónál bérelünk a nem helyi színészeknek és stábtagoknak házat. Több külső felvétel is lenne, rövid utazásokat is kell tennünk emiatt. A forgatás alatt lesznek promóciós kötelezettségek is, fotózás, interjúk és hasonlók. Kapnál egy saját személyi asszisztenst, lenne egy színészet tanárod és bármi, amit még kérsz. Tulajdonképpen mindenben alkalmazkodnánk az igényeidhez. – Arthur füttyentett egyet és az asztalon lévő kezemre helyezte az övét. Arthurra néztem.

- Elég régóta a szakmában vagyok, de én mondom kedvesem, ilyen feltételeket ritkán hall az ember. – mosolygott rám.

- Nos, Cole. Nagyon köszönöm az ajánlatot, de… – Cole azonban belevágott a szavamba, nem hagyta, hogy végig mondjam.

- Ne, kérlek még ne mondj semmit Lili! Vidd el a szövegkönyvet, olvass bele. Beszélj azzal, akinek a véleményére adsz, gondold alaposan végig, aludj rá egyet és holnap beszélünk. Itt a számom. – sokáig néztük Cole-lal egymást. Végül döntöttem. Átvettem a névjegykártyát.

- Rendben legyen így. Holnap beszélünk. – megkaptam a szövegkönyvet több titoktartási szerződés aláírását követően, zsebre tettem a névjegykártyát, Cole pedig felsóhajtott.

Cole fizetett és együtt indultunk el az ajtóhoz. Az utcán gyorsan elbúcsúztunk és hazaindultam csigalassúsággal. Elmondjam Patriknak? Minek, ha úgyis nemet fogok mondani? Azt tudtam, hogy a szövegkönyvbe bele fogok olvasni, hajtott a kíváncsiság. Amikor beléptem a lakásban, Patrik nyakig benne volt a levelezőjébe, így fogtam a szövegkönyvet és kiültem az erkélyre.

Nagy levegőt vettem és hozzákezdtem az olvasáshoz. A történet szinte beszippantott. A film rövid sztorija a következő: Valamikor a jövőben a szinglik száma sose látott méreteket öltött a Földön, amit meglovagolva egyre több és több társkereső oldal és alkalmazás jött létre világszerte, akik mindent ígérnek egyre nagyobb és nagyobb összegekért. A keresgélők lassan kezdenek megcsömörleni a sikertelenségtől, a feljavított adatokat és agyonfilterezett képeket tartalmazó profiloktól, a béna chatszobáktól és a rosszul sikerült vakrandiktól. Egy informatikai alkalmazásokkal foglalkozó hatalmas amerikai vállalat, akinek a tulajdonosa, a 25 éves kifinomult és roppant jóképű Damien Howard Walsh (őt fogja Cole játszani) egy hosszú nyilvános tesztelési időszakot követően kidobta a WTL alkalmazást („Where’s the Love?” – ez a munkacíme is a filmnek), amelyet hatalmas várakozás előzött meg. Az alkalmazást egy nagyon erős reklámkampánnyal dobták piacra. A promó dalt egy híres együttessel íratták meg.

Az alkalmazás nem bízott semmit a véletlenre. Teljes hozzáférést kért a párkeresők mobileszközeihez, vizsgálta a keresési előzményeket, a bankszámlaforgalmat, a vásárlásokat, a kedvenc filmet, könyvet, zenét, a nyaralások, kirándulások helyszíneit, a vásárolt ruhamárkákat és még nagyon sok mindent és megtalálta az egyetlen embert a földön, aki az adott korcsoportban leginkább illett a keresőhöz figyelembevéve a beszélt nyelvet is. A WTL tesztelése olyan jól sikerült, hogy az alkalmazás piacra dobását követően hirtelen töméntelen mennyiségű ember lépett be az alkalmazásba és a média hangos volt a sok eljegyzéstől és esküvőtől.

A legnagyobb internetes társkereső cég, a „Találj meg engem!” orosz tulajdonosa az ötven éves Oleg Kulikov sokat vesztett a WTL megjelenésén, de Oleg abban hitt, hogy lehet, hogy ezt a csatát elvesztette, de a háborút még megnyerheti. A terve rém egyszerű volt. A megvalósításhoz először is szüksége volt egy szuper hackerre. Kulikov jobb keze, a szintén orosz Victor már a tesztelési időszak előtt beépült Damien vállalatába, idővel már-már baráti kapcsolatot ápolt Damiennel is. Victor azonban továbbiakban is csak bizonyos részinformációkhoz fért hozzá, a teljes alkalmazáshoz csak egy szűk bizalmi kör rendelkezett hozzáféréssel. Elég sok információ Damien telefonján, vagy az onnan elérhető különböző levelezőin található. Kellett valaki, aki hozzáfér időnként Damien telefonjához. Oleg Victortól tudta, hogy a tesztelési időszakban Damien teljes mértékben feltöltötte a saját profilját, de nem indította el a keresést. Victor biztos volt benne, hogy a nagy nőcsábász hírében álló Damien egyszer ki fogja próbálni önmagán az alkalmazást és akkor a rendszernek egy beavatott nőt kell kidobnia és az ő megjelenésével belülről kell felőrölni a céget. Victor képes volt Damien részletes profiljának ismeretében egy olyan fiktív profilt összehozni egy kiválasztott lánynak, ami a program szerint tökéletes párja lesz Damiennek.

Olegnek volt egy házasságon kívül született gyönyörű lánya, aki okos, iskolázott, anyanyelvi szinten beszél angolul, tehát tökéletesen alkalmas volt a feladatra. Az apját megvető és minden tekintetben elutasító Zuzanna édesanyja nagyon beteg volt és sok pénzt felemésztettek a kezelések. Oleg hatalmas összeget kínált, ha Zuzanna elvégzi a piszkos munkát. Zuzanna sokat őrlődött, de végül elfogadta az ajánlatot. Victortól Zuzanna azonnal megkapta Damien részletes profilját és elkezdte a profilt tanulmányozni. Mindent meg kellett tanulnia és hogy ne derüljön ki az irányított választás, szakértővé kellett válnia Damien hobbijaiban. Elolvasta a profilban megjelölt könyveket, megnézte a kedvenc filmeket. A neten fellelhető összes cikket, fotót, interjút és videót is megnézte. Időközben egyre inkább megtetszett neki Damien ismeretlenül is. Nem tudták, hogy mennyi ideje van kiismerni a férfit ezért erőltetett menetben dolgozott a terven. Damien hónapokkal később Victor és a legjobb barátja, a vad, szókimondó, szabályokat nem ismerő Alexander Scott társaságában a lakosztályában iszogatott egy nehéz nap után. Bár Alexander kifejezetten ellene volt, Damien nem bírt a kíváncsiságával és Victor biztatására mégis belépett a WTL-be és elindította a saját profiljában a keresést. A gép kidobta Zuzanna fotóját a részletes profiljával és minden elérhetőségével együtt, a férfit elbűvölte a lány szépsége. Damien a gazdag emberek óvatosságával indított és lenyomoztatta Zuzannát a saját stábjával, amelynek Victor is a tagja volt, természetesen nem találtak semmi szokatlant. Zuzanna egy kifejezetten jó családból származó, anyagilag független tolmács és nyelvtanár, aki szeret utazni, Damien stábja a neten semmilyen problémás adatot nem talált róla. Damien először a programon keresztül lépett kapcsolatba Zuzannával. Hosszú levelezést követően Zuzannával Moszkvában találkoztak először. A lány egyszerűen tökéletes volt. Bár Damien minden erejével küzdött az érzelmi függés ellen, hamar lángra lobbant. Ahogy az idő telt, Zuzanna, aki az egészet egy módfelett kellemetlen projektként próbálta kezelni, képtelen volt kivonni magát Damien hatása alól. Szerelmesek lettek egymásba. A szövegkönyvben számtalan érzéki csók- és ágyjelenet követte egymást. Én már attól elpirultam, hogy olvastam róluk. Zuzanna nemsokára Damienhez költözött és együtt utazgattak a világban. A saját költségeit Zuzanna mindig maga állta, álbarátnőkkel és álbarátokkal találkozgatott, nem létező megrendelőknek végzett fordítási feladatokat és közben Oleg megbízását Victor irányítása mellett folyamatosan teljesítette. Egyre nagyobb volt a bűntudata, Oleg minden kérése komoly lelki traumát jelentett Zuzannának. Mindent bevallott édesanyjának, Dashának, aki Oleggel csúnya jelenetet rendezett, de a folyamatot már nem lehetett visszafordítani. Alexander, Damien barátja, folyamatosan figyelte Zuzannát és lassanként próbálta összerakni a részleteket, apró jelekből érezte, hogy ez a kapcsolat nem teljesen érdek nélküli volt a lány oldaláról. Először az anyagiakra és a Damienen keresztül elérhető egyéb lehetőségekre gondolt Alexander. Ráhajtott keményen Zuzannára, megpróbálta bizonyítani az elméletét. De hiába ajánlott pénzt, házat és minden egyebet a lánynak, a próbálkozásnak csúfos bukás lett a vége. Alexander akár meg is nyugodhatott volna, de pontosan tudta, hogy Zuzanna a közöttük lévő közjátékot nem véletlenül felejtette el megemlíteni Damiennek. Egyértelmű, hogy valami más van a háttérben. A WTL alkalmazás egy éves évfordulója alkalmából rendezett bálon Alexander újabb próbát tett. Elkapta Zuzannát és arra kérte, hogy ha tényleg szereti Damient, akkor most elhagyja és nem teszi tönkre. Ezen az estén kellett volna egy újabb vírust telepítenie Zuzannának egy pendrive-ról a Damien lakásán őrzött egyik winchesterre, ezt a feladatot már nem volt képes megtenni. Eldöntötte, hogy feladja magát. Este későn értek haza. Damient a bállal járó kötelezettségek nagyon kimerítették és hamar lefeküdt, Zuzanna azt mondta, hogy nemsokára követi ő is. A lány a pendrive-val a kezében állt sokáig a nappaliban, végül a vírus telepítése helyett levelet írt Damiennek. A levélben leírta, hogy ki ő, ki az apja, mi volt a megbízás, amit teljesítenie kellett volna, mi volt, amit már meg is tett Oleg utasítására Victor segítségével, mit kapott volna, ha teljesítette volna a teljes megbízást és mire költötte volna. Zuzanna könnyek között elhagyta a lakosztályt.

Damien reggel hitetlenkedve olvasta a levelet és azonnal telefont ragadott és intézkedett a károk enyhítéséről. Egy autót küldött Alexanderért is. Zuzanna szerepéről senkinek nem szólt, megtalálták Victort, értesítették a rendőrséget és a lány által leírt programmódosításokat, vírusokat már keresték a programozók.

Zuzanna közben teljesen összetörve a báli ruhájában már a reptéren várakozott a moszkvai gépre szóló jeggyel a kezében. Megérkezett Alexander is Damien lakásába, aki azonnal Zuzanna hollétéről kérdezte Damient. Damien nem volt hajlandó a lányról beszélni, Alexander ennek ellenére elmesélte a bálon történt beszélgetésüket. Damien döbbenten hallgatta a legjobb barátját, kérdőre vonta, hogy miért nem osztotta meg vele már sokkal korábban a sejtését. Alexander azzal magyarázta, hogy nem lehetett biztos a megérzéseiben, nem volt bizonyítéka. Damien elküldte azzal, hogy egyedül akar lenni. Tisztában volt vele, hogy ezek után Zuzannával nem lehetett volna közös jövőjük. Rákeresett a következő Moszkvába induló repülőgépre, tudta, hogy Zuzanna még nem hagyhatta el a várost, minden bizonnyal a repülőgéppel tervezte a távozást. A gép felszállásának időpontjában Damien a lakásában egyedül állt háttal az hatalmas ablaktáblának, csak a megtört ember sziluettje látszott.

Ez volt a sorozathoz kapcsolódó végkifejlett, de a leforgatott anyagból egy azonos című egész estés mozifilmet is készítenek. A film világpremierjének időpontját a sorozat levetítését követően időpontra tették. Azért, hogy a sorozat rajongói számára is érdemes legyen megnézni, a mozifilm már happy enddel végződik.

Le sem bírtam tenni. Imádtam a párbeszédeket, a feszültséget, a vitákat, a lelki vívódásokat. Egyszerűen magával ragadó volt. Tetszett az is, hogy elmaradt a nagy összeborulás a sorozat végén, az egész estés mozifilm valószínűleg ebben lesz más, a rajongóknak megadja a várva várt happy endet. Furcsa érzés volt, hogy valamiért részese akartam lenni ennek az egésznek. A táskámba süllyesztettem a kéziratot. Ötletem sem volt arra, hogy hogyan tudnék én ennyi szöveget egyáltalán napról-napra megtanulni, hitelesen elmondani, eljátszani az érzelmeket, együtt dolgozni ilyen profi színészekkel, összeszokott stábbal. Arra gondoltam, hogy én csak egy hatalmas idétlenkedést tudnék hozzátenni ehhez a projekthez. Félő volt, hogy ha az én tudásomban, vagy inkább tanulási képességeimben bíznak a producerek, akkor hatalmas összeget fognak csak veszíteni. Elképzelhetetlenül nagy felelősségnek éreztem, amelyet úgy véltem, hogy nem vagyok képes felvállalni, bár tudtam, hogy csodás élmény lenne akár csak nézőként is részese lenne egy ilyen forgatásnak. Az pedig csak egy pillanatig átfutott az agyamon, hogy a sztori alapján nem kevés ágyjelenetet nyom le a két főszereplő a forgatás alatt, amit én konkrétan el sem tudtam képzelni egy idegen férfival ráadásul mindezt egy stáb előtt. Patrik sem feltétlenül örülne ennek. Bár végiggondolva ezt, arra jutottam, hogy Cole kifejezetten jó fejnek tűnt eddig, vele valahogy nem tartottam volna mégsem ettől az egésztől annyira, sőt, ha őszinte akarok lenni, akkor inkább hatalmas kíváncsiság volt bennem és nem viszolygás.

A szövegkönyv elején feltüntették a szerepeket megformáló színészek nevét és volt közöttük három nagyon híres színész is. A főszereplő barátjának, Alexandernek a szerepét osztották Aiden Lokhartra. A telefonomon rákerestem a nevére. Nos, az elfogulatlan adatok: Aiden egy huszonöt éves százkilencven centi magas izmos pasi, sötétbarna rövid haj szemébe hulló hosszabb tincsekkel, valószínűtlenül világoszöld szem. Egyik-másik képet nézve arra gondoltam, hogy nocsak-nocsak, hát a Photo shoppal micsoda gyönyörű színeket lehet keverni! Az életrajza alapján Aiden tizenkettő éves korától modellkedett és öt éve a DNA Model Management top tíz férfi modellje közé sorolták. Több félmeztelen fotója volt fent, mint amelyiken felöltözve szerepel, nem érdemtelenül. A felsőteste gyönyörűen ki volt dolgozva. Nagyon vonzó férfi, de mégis felemás érzéseket keltett bennem. Nem tudnám megmondani, de valahogy úgy éreztem, hogy vele nem lenne könnyű. De az is igaz, hogy neki minimális szerepe van a sorozatban és ott is főleg Cole-lal közös jelenetekben szerepel.

Valahogy, amíg Cole-ról a képek és a személyes találkozó alapján is azt gondoltam, hogy egy nagyon kedves, előzékeny, segítőkész, alkalmazkodó srác, addig Aiden a képek alapján inkább tűnt egy megközelítetlen, hideg, elutasító férfinak. Volt vele kapcsolatban egy furcsa, kényelmetlen érzés bennem. Talán ő nem fogadna el azonnal. Kíváncsian rákattintottam egy interjúra, a hangja hihetetlenül mély és szexi volt… a nevetése pedig…

Olvastam az életpályájáról, a totál normál középosztálybeli kanadai családjáról, akik nagyon korán elengedték a kezét és rákerestem a híres és gyönyörű barátnőjére, Amanda Weir színésznőre, aki ránézésre egy csodaszép jégkirálynőnek tűnt. Összeillettek, az előző sorozat forgatása közben jöttek össze, két éve elválaszthatatlanok. Aidennek a cikkek szerint több filmbeli partnernőjével volt már szerelmi kapcsolata, úgy látszott ebből a körből válogatott. Amandával mindenhol álompárként emlegették őket. Az egyik interjúban – jaj, hogy micsoda hangja van… - Aiden mesélt arról, hogy imád olvasni, szeret utazni és az életének szerves részét képezi az utóbbi időben a folyamatos jótékonykodás. Amandával közösen minden év első hónapjában megrendezésre kerülő saját jótékonysági gálájukon fantasztikus mennyiségű adományt gyűjtöttek össze a különböző környezetvédelmi kutatásokra és fejlesztésekre több nagyobb klímaváltozás megállítását célzó szervezettel karöltve. Persze, mint mindenki, én is tisztában voltam vele, hogy ilyen tökéletes pasi nincs. Szóval legyintettem egyet magamban, ahogy Hanna szokott: – Mese habbal! De ha csak a fele már igaz…

Cole eleve kifejezetten gazdag családból indult: kastély, személyzet, autóflotta, saját sziget, meg minden mi kell. Fekete bárányként nem volt hajlandó elfoglalni a helyét a családi vállalatnál, hanem színészettel tüntetett, de így is híres lett és persze még gazdagabb. Nőfronton egysíkú az ízlése, egytől egyig neves családokból származó kőgazdag nők vigyorogtak mellette jellemzően meleg váltásban. Volt itt lány a Cathy, a Stryker és a Johnson családból is. Ő nem válogatott a munkatársak között. Kíváncsiságból megnéztem az egyik utolsó ágyjelenetét, amelyet Maggie Astley-vel forgatott. Nagyon ízléses volt szerencsére, inkább csak kisebb pillanatok voltak összevágva. Egy ölelés, egy csók, Cole keze Maggie hátán. A videót eddig több mint tizenhárom millióan nézték meg. Érdekes volt belegondolni, hogy ha mégis úgy döntenék, hogy vállalom, akkor velem is hasonlót kellene forgatnia, esetleg hasonló nézettség mellett.

Ezen a ponton éreztem úgy, hogy ez már nekem sok. Pihennem kellett. Lenyugodni, eltávolodva, kívülről nézni a helyzetemet.

Amikor elindultam, hogy végre aludjak egy jót, Patrik még mindig a gépén molyolt, nyakig volt valamilyen programozási probléma megoldásában, hátulról átöleltem és adtam neki egy puszit, ő kért még öt percet. Ezt már jól ismerem, több óra is eltelhet, mire csatlakozni fog, ezért minden különösebb bűntudat nélkül bújtam be az ágyba. Hazudok, mert bűntudat volt, nem is kevés. Nagyon tetszett a szövegkönyv, nagyon-nagyon, sajnos túlságosan is. Rádöbbentem, hogy én az egész forgatást, az utazást, a kalandot akarom, akarom, akarom!

Reggel kiugrottam az ágyból. Patrik még a másik oldalára fordult, amikor én már útban voltam Hannához. Hanna Zugliget közepén, zöld övezetben élt egy felújított három szobás parasztházban. Ahogy meglátott a kertkapuban, hatalmas mosollyal jött elém.

- Elolvastad! Ugye? Nem bírtad ki! Te elolvastad! – kiabálta vigyorogva. – Tudtam, hogy így lesz! – szinte táncot lejtett örömében, őt látva én is elmosolyodtam.

- Bevallom, egyszerűen csodás. Most vagyok igazán nagy bajban. – komorodtam el, Hanna azonban megrázta a fejét.

- Ugyan, nincs itt semmi gond kicsim. – a kerti padhoz sétáltunk. Leült és lehúzott magához, átölelt, picit így ültünk egymás mellett. – Sejtettem, hogy így lesz. Ne aggódj előre! A szerződést majd elvisszük Éva barátnőmhöz, átnézi és mond valamit. Már végig gondoltam. Kérsz egy év fizetés nélküli szabadságot, aztán majd úgy dönt a főnököd, ahogy dönt. Szerencsére Patrik sem röghöz kötött. Hidd el Lili, ennél szerencsésebb helyzetben nem is lehetnél. Anyukádat még ma elkezdem megpuhítani. Őt bízd rám. – hitetlenkedve csóváltam a fejemet.

- Te bestia! Te tudtad, hogy így döntök. – mégis honnan tudhatta, ha én magam sem sejtettem. Hanna bólintott.

- Elolvastam a szövegkönyvet még Törökországban. Nekem is nagyon tetszett. Arthur sokat mesélt a produkcióról. Hatalmas pénz, hatalmas lehetőség és te egy okos lány vagy. – a homlokomra nyomott egy nagy puszit. – Ha túl leszel a mai napon, akkor tartok neked egy kis felkészítést arról, ami vár rád. Holnap csak a tiéd vagyok. Most menj! Beszélj Patrikkal, ne mástól tudja meg! – egy pillanatra elgondolkozott, aztán csak kibökte, ami eszébe jutott. - Arra figyelj kicsim, hogy egy másodpercig se gondolja azt Patrik, hogy ezt te már eldöntötted. Hagyd, hogy abban a hitben legyen, hogy közösen hoztátok a döntést. Ez valamiért nagyon fontos a férfiaknak. Legyél bizonytalan, hagyd, hogy ő beszéljen rá. Okosan kicsim! – ölelt át. Elgondolkozva hallgattam Hannát. Meg kellett hagyni, érdekes rugóra járt az agya. Micsoda karriert futhatott volna be Hanna akkoriban, amikor még tényleg egy asztal mellett születtek a nagy politikai döntések, bár az is igaz, hogy az általam csodált középkorban jellemzően nem ültek nők az ilyen asztalok körül, de a háttérben azért mindig ott voltak.

Hazafelé Patrik lehetséges reakcióját latolgattam magamban. Végül abban maradtam magammal, hogy valószínűleg nem fog az utamba állni, igen sokra tartja az egyéni függetlenséget. Egyre biztosabb voltam benne, hogy nyitott lesz a költözésre. A lakásba érve kivettem a szövegkönyvet a táskámból és Patrik elé tettem a konyhaasztalra.

- Where’s the Love? – kérdezte a homlokát ráncolva. – Lili, miről van szó? Mi ez?

- Elmesélem az elejétől. Kérlek, hallgass végig! – nekikezdtem és néha láttam Patrikon, hogy ugyan nagyon sok kérdése lenne, de türtőzteti magát, hogy ne vágjon bele a mondandómba. Amikor végeztem, csendben ültem tovább. Patrik sokáig nézett elgondolkodva.

- Nos, akkor lépésről lépésre. Ha jól értem, erről már egy héttel ezelőtt is szó volt köztetek Törökországban, de te nem meséltél semmit… Tegnap este, amikor azt mondtad nekem, hogy átszaladsz egy barátnődhöz, akkor egy producerrel és egy amerikai filmsztárral ücsörögtél a Kollázsban… Egész este a szövegkönyvet olvastad, de egy szóval sem említetted, bár pár méterre ültem tőled… Jól értem? Szakíts nyugodtan félbe, ha valamit rosszul mondok… – nem tudtam vele vitatkozni és bár nem jellemző rá ugyan, de most mérgesnek tűnt. Nagyot sóhajtva megvontam a vállamat. – És ami a legjobb… Te már döntöttél. Jól sejtem? – jobban ismer, mint én magamat, szuper. Hanna pontos iránymutatása szerint most nem a legjobb taktika bevallani a nyilvánvalót.

- Nem Patrik, rosszul gondolod. A döntést közösen hozzuk meg. Marad minden a régiben, vagy rászánunk nem egészen egy évet az életünkből és felmarkolunk ennyi pénzt? Ezt kell eldönteni. – Patrik felállt és járkálni kezdett a lakásban. Szinte hallottam, ahogy pörögnek a fogaskerekek abban az okos agyában. Egyszer csak szembefordult velem.

- Csak ismételni tudom magamat. Pontosan tudom, hogy el akarod vállalni és el is fogod. Bevonsz a döntésbe látszólagosan, de ha nemet mondok, akkor is menni fogsz. – megráztam ugyan a fejemet, de szóban nem ellenkeztem. Tudja. – Úgy gondolom, hogy döntést annyiban hozhatok, hogy vagy veled tartok, vagy elveszítelek.

- Patrik… – de ő csak legyintett.

- Oké Lili, vegyük át, hogy mivel járna ez. A lakás itt marad. Hanna gondolom, ránézne időnként, locsolná a virágokat. A kocsit nála tárolhatnánk. Az egyetemnél most csak távmunkában dolgozom és nem oktatok, elég lenne csak bejelentenem, hogy megváltozik a tartózkodási helyem. Azt még nem tudjuk, hogy a te állásod megmaradna-e, de valószínű, hogy nem problémáznának rajta, túl jó munkaerő vagy. Nagyjából egy évre el kellene költöznünk Atlantába. Szinte mindennap dolgoznál színészként, amihez nem értesz. Fogalmunk sincs, hogy mennyire menne neked a dolog, ez lelkileg mennyire viselne meg. A sztoriban a szerelmi jelenetek szinte egymást érik. Egy idegen híres színész mindennap ölelgetne, csókolgatna a kamerák előtt. A forgatásokon kívül egyéb céges elfoglaltságaid is lennének, amelyek szintén távol állnak tőled. Hatalmas elvárás lenne veled szemben, szinte lehetetlen küldetés, de te ettől függetlenül simán belevágnál. Ha jól értem, tulajdonképpen csak aludni járnál haza. Híres emberek között töltenéd a mindennapjaidat, ami akaratlanul is megváltoztathat, nos és a végén te is híressé válhatsz, ami viszont biztos, hogy megváltoztat Lili. Bármilyen kifutása van a dolognak, te nem olyan emberként jönnél haza végül, amilyen most vagy. Eközben én egy tó partján élnék és dolgoznék jellemzően egyedül. – elhallgatott.

- Talán igen, talán nem. Egy picit úgy hiszem, a te helyzeted is hasonló. – Patrik vonta össze a szemöldökét. – Kutató vagy egy tudományos áttörés küszöbén. Éjjel-nappal dolgozol. Ott vagy mellettem, de akár napokig fel sem nézel a gépedből. Sokszor alszom el úgy, hogy még dolgozol és kelek fel úgy, hogy még vagy már dolgozol, ki tudja. Halkan emlékeztetnélek, hogy én ezt soha nem tettem szóvá, a munkáddal jár, elfogadtam. Előadásokat tartasz, időnként elutazol és bármelyik pillanatban a csúcsra kerülhetsz és híres lehetsz, ami akár meg is változtathatja a jellemedet.

- Előfordulhat, de lásd be, mással jár a filmiparban és más a tudományban híresnek lenni. De hol vagyok én híres? Ha neked összejön, amit szeretnél, akkor az ajtón sem mehetsz majd ki anélkül, hogy komoly biztonsági személyzet ne legyen körülötted, szét fognak tépni a tini srácok, sőt a csajok is. Ha nekem jön össze, akkor a kutatási eredményeimet publikálhatom, lesz egy-két interjúm és kaphatok tudományos díjakat és támogatást a további kutatásaimhoz. Talán ismerni fognak a hasonló tudományos területen kutatók. A különbség jelentős.

- Csak egyet felejtettél el megemlíteni Patrik. A kényelmetlenségért, nehézségekért cserébe kapnánk annyi pénzt, hogy amikor hazajönnénk, megvehetnénk álmaink házát, két szuper kocsit és lenne egy elég nagy összeg biztonsági tartalékként. Indulhatna a közös életünk. Ezt nyernénk vele! A teljes anyagi biztonságot! És kérlek Patrik, hogy bízz bennem, igyekeznék önmagam maradni. Ebben pont te segítenél a legtöbbet nekem, ha úgy döntünk, hogy megragadjuk a lehetőséget. – sokáig ültünk csendben és csak néztük egymást. Már éppen azt hittem, hogy Patrik többet nem örvendeztet meg a hangjával, amikor végre megszólalt.

- Nagyon nehéz Lili, nagyon nehéz döntést hoznom. Tartok tőle, hogy ez a dolog nem végződhet jól nekünk. Ha híres leszel, már semmi sem lesz olyan, mint régen. Gondolj bele, nem tudunk majd itthon sem elbújni, mindenhol meg fognak találni.

- Talán ideig-óráig érdekes lennék. – szóltam közbe. – Aztán az is elmúlik. – Patrik megcsóválta a fejét.

- De az is igaz, hogy ez egy hatalmas lehetőség, amit te láthatóan nagyon szeretnél. Hogy jövök én ahhoz, hogy ezt a lehetőséget elvegyem tőled bármilyen indokkal? Csak bízhatok abban, hogy ez az időszak közelebb visz minket egymáshoz és nem eltávolít. Rendben Lili, legyen. – először azt hittem, hogy rosszul hallok. Megmozdulni sem mertem. Elmosolyodott. – Biztos, hogy egy különleges időszaknak nézünk elébe. – boldogan a nyakába ugrottam.

Patrik magához ölelt és egy forró csókkal pecsételtük meg a döntésünket.

- Rendben Lili, ez nekem egyszerre túl sok volt. Ugye nem gond, ha most elmegyek inkább egyet futni, addig intézgess mindent szépen tovább. – ezt nagyon szerettem benne már akkor is. Ha feszült volt, akkor sokszor csak elment futni, vagy úszni és mire hazajött, már teljesen lenyugodott és máshogy látott sok mindent.

Felhívtam Cole-t, elmondtam, hogy hogyan döntöttünk. Nagyon boldog volt. Ebből azt a következtetést vontam le, hogy ő valószínűleg mellettem szavazott, ha Aiden esetleg nem is. Feltételeztem, hogy amikor hosszan beszélgettek telefonon Aidennel, valószínűleg Aiden nem volt annyira pozitív véleménnyel rólam. De hát végül is a főszereplő Cole és a rendező is. Ha kettejük közel Cole akart leginkább engem erre a szerepre, akkor járok egyértelműen a legjobban. Abban maradtunk Cole-lal, hogy átküldi a szerződés tervezetét, azonnal ezt követően Hannát csörgettem meg. Hannánál ott volt Arthur, így már mindenki tudott mindent.

A munkaszerződéssel és a mellékletét képező titoktartási szerződéssel nemsokára Hannánál voltam, aki időközben előkerítette Éva barátnőjét. Éva az egyik legjobb ügyvéd hírében állt a fővárosban. Együtt néztük át pontról pontra a szerződést, amit nem értettünk, abban nagy segítség volt Arthur, aki sok mindenről világosított fel. Végül nem találtunk benne semmi kifogásolnivalót, Éva kifejezetten előnyösnek és korrektnek tartotta a szerződést. Felhívta a figyelmemet arra, hogy ha én hagyom ott a stúdiót mondjuk a forgatás közepén, akkor tetemes kártérítési összegre kell számítanom, de ilyen terveim természetesen még viccből sem voltak. Így hát mindent aláírtam. Tehát pont egy hét múlva már Atlantában kell lennem. Hihetetlen!

Hanna feles poharakat vett elő és egy különleges alkalomra eldugott szilvapálinkát. Koccintottunk és Arthur közben eljuttatta az aláírt szerződést Cole-hoz.

Este feküdtem az ágyban és azon gondolkoztam, hogy miként fordult ki az életem a sarkából két nap alatt.

Reggeli után az első feladat volt anyuékkal megbeszélni mindent. Kora reggel indultunk Budapestről a szülővárosomba, Békéscsabára. Hanna már anyut hellyel-közel felkészítette, aki pedig elkezdte aput puhítani. Amikor megérkeztünk, először a Németvölgyi család szokásai szerint asztalhoz ültünk, nyugodtan megebédeltünk és csak ebéd után tértünk rá az amerikai utazásunkra. Szerencsére a szüleim mindketten nagyon pozitívan álltak a dologhoz. Többször elhangzott az „egy év nem a világ” mondat. Végül abban maradtunk, hogy ha egyenesbe érünk Atlantában, de legkésőbb a karácsonyi ünnepekre kijönnek anyuék meglátogatni minket, addig pedig sűrűn telefonálunk. Amikor túl voltunk a nehezén, megcsörgettem Konrádot. Patrikot anyuékra bíztam és félóra múlva a Csabacenterben a szokásos asztalunknál ültünk a Jankay kávéházban.

- Mesélj, csajszi! – hangzott el a szokásos beszélgetés indítója Konrádnak a nagy ölelés és két puszi után.

Az évek során már kialakult a találkozásaink protokollja. Én somlóit galuskát ettem zéró kólával, ő a gyümölcskrémeséhez sima kávét rendelt. Először én mondtam el mindent, ami az utolsó találkozásunk óta történt, utána Konrád avatott be a történésekbe. Most is pontosan a megszokott sémát követtük. Elmeséltem mindent részletesen, először úgy gondoltam, hogy kihagyom, de hirtelen ötlettől vezérelve mégis megosztottam vele a Mikával kapcsolatos érzéseimet is. Konrád is meglepett. Elmesélte, hogy egy volt évfolyamtársával, az általam még a gimnáziumból ismert Kiss Renivel egy koncerten összetalálkozott és azonnal pattogtak a szikrák közöttük és úgy néz ki, hogy hosszú évek számtalan egy éjszakás kalandja után most talán valami komolyabb is alakult. Nagyon friss volt akkor még a dolog, még csak két hete voltak együtt. Mikor mindketten végeztünk, akkor jött a kíváncsiság ideje. Röpködtek a kérdések. Amikor elfogytak, akkor Konrád megköszörülte a torkát.

- Tudod, hogy Mika nem beszél velem már évek óta, de Reni gyógytornász és szokott vele találkozni. – hoppá, hirtelen nem tudtam, hogy mit is mondhatnék. Annyira régen bezárult ez az ajtó. Csak nyeltem egyet, megszólalni nem tudtam. – Jól van, Lili. Itt maradtak Békéscsabán. Lelkileg jól van. Egyébként az állapota változatlan. – egy pillanatra mintha megakadt volna a mesélésben, de aztán folytatta. – Van barátnője. – mintha egy kést döfött volna valaki a szívembe. Az első gondolatom az volt, hogy én miért nem kellettem, és más miért igen. Fájt, határozottan fájt. Rájöttem, hogy soha szűntem meg szeretni Mikát, hiába teltek el az évek közben. De az ő élete is ment tovább. Ebből a látószögből a féltékenységem már csak egy kicsinyes bolondságnak tűnt. – Lili, már évek óta együtt vannak. Reni szerint boldognak tűnik, sokat mosolyog, folyton nevet. – arra jutottam magamban, hogy ha tényleg tiszta szívből szerettem, akkor örülnöm kell Mika örömének és nem morogni azon, hogy más mellett találta meg az, amit korábban mellettem. Megtalálta és ez a lényeg, akkor már csak ez számított, ennek szabadott csak számítania.

- Jaj, Konrád. Annyira szeretném látni, ha csak egy pillanatra is. – sóhajtottam egy nagyot.

- Tudom Lili, ezért hoztam neked valamit. – mosolyodott el. Várakozón néztem rá. – Amíg beszélgettünk Lili, végig azon járt az agyam, hogy megmutassam-e. De nekem jót tett, hogy láthattam, talán neked is segít. – és a kezembe nyomta a telefonját. Kérdőn néztem rá. – Reni készített nekem egy kis videót Mikáról múlt héten. Ha akarod, nézd meg! Persze vissza is adhatod, nem kötelező.

Több, mint hét éve nem láttam már Mikát. Egy három perces videó volt. Szinte félve indítottam el. Rövidebb volt a haja, de egyébként semmit sem változott. Renit piszkálta viccelődve, a lány minden válaszára volt egy újabb és újabb frappáns kérdése, folyamatosan kötözködött és mindketten nagyokat nevettek. Pont olyan volt, mint régen. Váratlanul elöntöttek a szívemben ügyesen elrejtett és talán egy picit el is feledett érzelmek. Annyira szerettem régen a nevetését. Ha ő nevetett, akkor én is. Aztán csak azon vettem észre magamat, hogy már sokadjára indítottam el újra és újra a videót.

- Konrád, nagy kérés lenne, hogy… – kezdtem bele.

- Ugyan, már át is küldtem neked. – vágott a szavamba. – Nos, milyen érzés?

- Jó. – mosolyodtam el. – Tényleg jó. Köszönöm.

Megbeszéltük, hogy az amerikai ottlétünk alatt is ugyanolyan sűrűn hívjuk majd egymást, mint korábban. Amikor anyuék előtt leparkoltam, egyszer még egyedül is megnéztem a felvételt, majd kimerevítettem a képet és csak néztem a mosolygó Mikát. Mintha egy hatalmas teher alól szabadultam volna fel. Nem halt meg, él és láthatóan nem süllyedt mély depresszióba. Ettől a kettőtől legbelül folyamatosan rettegtem a szakításunk óta. Barátnője van és boldognak tűnik. Eltettem a telefont, tudom, hogy nem élhetek a múltban.

Anyuéknál folytattuk a búcsúzkodást. Persze az ajtóban anyuval mindketten elsírtuk magunkat régi jó Németvölgyi szokás szerint. Tudtam, hogy nagyon fognak hiányozni. Akkor kezdett tudatosulni bennem, hogy mire is vállalkozunk.

Patrikkal hazafelé részletesen átbeszéltük, hogy mit viszünk magunkkal a repülőre. A „szinte semmit” verziónál maradtunk. Ami belefér fejenként két bőröndbe, maximum nyolcvan kilogramm és ennyi. Nos, a csomagolással így már nem volt gond.

Cole még ezen a napon visszarepült az államokba, aznap tudtam meg tőle, hogy már útban volt Magyarországra Isabella Kerr, aki a sorozat társproducere és már a „Mersz, vagy mersz?” alatt is a fiúk mellett dolgozott Arthur tanácsadójaként. Itt töltött egy teljes napot és azért érkezett, hogy felkészítsen engem mindenre, amire ilyen rövid idő alatt egyáltalán lehetséges.

Délutánra időpontot kértem a főnökömtől. Patriknak igaza volt. A munkahelyemen nagyon kedvesek és rugalmasak voltak. Természetesen nem mondtam el mindent, csak amennyit muszáj: az életem úgy alakult, hogy egy évet külföldön kell töltenem, de jövő júliusban itthon vagyok és ismét be tudom tölteni a munkakörömet. Rábólintottak. Amíg én papíroztam az irodában, addig Patrik folyamatosan intézte a lakással kapcsolatos egyéb teendőket a szolgáltatókkal.

Cole ugyan hazarepült, de Arthur még maradt és Hannával töltötte a következő napokat. Azon gondolkoztam, hogy ennek a kapcsolatnak vajon milyen kifutása lehet majd. Hamar rájöttem, hogy felesleges ezen morfondírozni, nem az én életem. Egyébként pedig mindketten határozottan boldognak tűntek. Hanna fél Budapesten végigrángatta Arthurt, aki ezért láthatóan hálás volt.