részlet

© Görcsi Péter, 2024

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Jonathen Atkins/Arcangel

Nórának

feladó: ezanevem@gailmail.com

címzett: erik.pettersen@alivepsykologklinikk.no

dátum: 2019. 03. 29.

tárgy: hyggelig å hilse på deg

Kedves Erik,

ma három dolognak is örülhetek. Az egyik, hogy végre nem kell azokkal az emberekkel találkoznom, akikkel nem akarok, de valószínűleg muszáj lenne. A másik az, hogy a NAV* hozzád irányított, így végre magyarul beszélhetek valakinek a dolgokról, amik zavarnak, és mivel veled sem tudok személyesen találkozni, két legyet ütök egy csapásra: házhoz jön a pszichológus, minden szerdán betekint az online ablakocskán. Ez tetszik. Ha nem ez lenne a helyzet, valószínűleg nem lenne lehetőségünk beszélni – nem hiszem, hogy emiatt több száz kilométert utaznék minden héten –, de így, hogy ki sem kell lépnem itthonról, úgy gondoltam, tennék egy próbát. Egyébként igen, jó lesz a szerda, de nekem tulajdonképpen bármelyik délután jó.

A harmadik dolog, aminek örülök, hogy azt kéred, írjak beszámolókat, melyek „mankókként” szolgálhatnak a találkozókhoz. Valójában ez is közrejátszott abban, hogy végül úgy döntöttem, vágjunk bele: utálok idegeneknek beszélni magamról, a múltamról, arról, hogyan jutottam oda, ahol ma tartok (egyébként fogalmam sincs, a dolgok csak úgy megtörténtek). Leírni talán könnyebb, olyankor az ember kétszer is meggondolja a mondatait, beszéd közben meg sokszor hülyeségeket mondunk, anélkül hogy egyáltalán gondolkodnánk. Ez bizonyára megkönnyíti majd a szerdai beszélgetéseket, és elkerüljük, hogy folyton a gyerekkori emlékeimet meg a szexuális szokásaimat boncolgassuk feleslegesen, amit igazán nem akarnék, bár a témakörökről készült listán, amit átküldtél, látok ezekre vonatkozó kérdéseket.

Az is szimpatikus, hogy azt írod, a témák között választhatok, és egy beszámolóban akár többről is írhatok, nem fontos, hogy tartsuk magunkat ahhoz, mi mi után következett; ezzel a lehetőséggel, azt hiszem, mindenképpen élni fogok, már csak azért is, mert rohadt fárasztó lenne a három- és négyéves kori emlékeimről több héten át írni. Egyébként is csak egy meghatározó élményem van ebből az időszakból: amikor a domboldalba épülő házunk teraszáról néztem, vajon mit csinálnak a három méterrel alattam dolgozó munkások, a következő pillanatban pedig fejjel előre beleestem a malteros talicskába.

Amiről írni fogok, az szerintem nagyon fog hasonlítani ehhez a történethez: minek épült az a ház, ha végül sosem lett befejezve, mit kerestem én három- (vagy négy-) évesen felügyelet nélkül a teraszon, egyáltalán hogy kerültem oda, és mindenekelőtt, hogy a francba estem le onnan?

Azt hiszem, már tudom is, mivel fogom kezdeni.

De még mielőtt belekezdenék, engedd meg, hogy én is feltegyek néhány kérdést. Te hogy kerültél ide ☺? Úgy értem, már itt születtél? Miért döntöttél úgy, hogy pszichológus leszel? Mindenkivel beszámolókat íratsz? Ez a munkamódszered? Csak azért kérdezem, mert még sose hallottam ilyenről. De ha mindenkivel ezt csinálod, rohadt sokat kell olvasnod, nem? (És feltételezem, hogy nem tartoznak a legjobb olvasmányélmények közé…)

Ezekre persze nem muszáj válaszolnod, meg tudom kérdezni a jövő héten.

Ja, még valami… kérhetném, hogy inkább két hét múlva legyen az első alkalom? Nagyon régen kezdtem írni egy naplót. El akarom olvasni, talán fel tudnám használni a feljegyzéseket néhány beszámolóhoz.

Addig is, minden jót.

P.S.: Megfelel, ha a beszámolókat vasárnaponként küldöm? Elég két nap, hogy elolvasd őket?

* Ny arbeids- og velferdsforvaltning (NAV). Új munkaügyi és jóléti igazgatóság.

1. Ruseløkkveien 60.

Andrea kioldotta ezüstszínű köntösét, széthúzta a nyílását, és csípőre tett kézzel várakozott. Én a fotelban ültem, letettem a poharamat a dohányzóasztalra, fel akartam állni, de rám szólt, hogy ne mozduljak. A hangszóróból a Paranoid szólt, de nem a Black Sabbathtól, hanem, mint később megtudtam tőle, egy Gus Black nevű fickó lassú, akusztikus, borzongató feldolgozásában. Válláról lassan lecsúsztatta a köntöst, mely végigsimítva a karját lágyan a padlóra hullt. Andrea a zene ütemére lépkedve indult felém, s miközben zsemlenagyságú mellét, keskeny derekát és széles csípőjét néztem, alsónadrágomat egyre szűkebbnek éreztem. Fellépett az asztalra, mosolygott, aztán hirtelen az ölembe ült, hosszan csókolt, nyelve emlékeket csalogatott elő.

Behunytam a szemem, és a húszéves Andreát láttam magam előtt. Hét év telt el azóta. Alakja és arca alig változott. Csókolóztunk, és csókjainkban ott volt az a lány, aki akkor volt, és a kamasz, aki akkor voltam. Ha csukva tartottam a szemem, a húsz év körüli lányt csókoltam, amikor kinyitottam, egy gyönyörű, érett nő volt előttem, és úgy éreztem, mintha nővérekkel szeretkeztem volna.

Néhány perc múlva már én is meztelen voltam, hanyatt feküdtem az ágyon, Andrea az ágyékomon ült, egyenes szálú, barna haja előre-hátra hintázott, homlokáról az izzadságcseppek az arcomra és a mellemre hulltak. Szeretkezéseinket olykor kíváncsiság, telhetetlenség és mértéktelenség uralta, olykor pedig kemény mozdulatok, parancsok és a birtoklás dominálta. Rég láttuk egymást, és úgy éreztem, ez a mostani alkalom inkább az előbbi együttlétek sorába tartozik. Én legalábbis kíváncsi voltam. Újra fel akartam fedezni izmos hátának barázdáit, a nagy anyajegyet fenekének jobb féltekéjén, megtudni, hogy még mindig ugyanolyan élesek-e a sikolyai, és hogy a beteljesülés után most is kinyitja-e a szemét, mintha azt kérdezné: „na, mi következik?”

Mindketten tudtuk, hogy amit művelünk, valamiféle globális hazugság, összeesküvés és intrika, melyről csak mi tudhatunk. Akkor épp nem volt barátnőm, akkor neki sem volt senkije, mégis úgy éreztük, hogy megcsalunk valakit, holott a szerelmen kívül senkit sem csaltunk meg. Nem voltunk szerelmesek egymásba, testünk kizárólag azért létezett, hogy kielégítsük egymás képzeletét. Az érzelem nélküli testiség következtében teljesen szabadok lettünk, az érzelemmentesség csak fokozta a vágyunkat.

Andrea kizárólag önmaga örömére cselekedett, amikor szeretkeztünk, és tőlem is ezt várta el. Kevés nőnél tapasztaltam ilyet. „Csak így lehetséges teljes mértékben átadni magunkat a szabadságnak”, mondta egyszer régebben.

Általában megvártam, míg mozdulataiban teljesen kiéli magát, s mikor elfáradt egy pozitúrában, akkor én következtem, s ekkor úgy csináltam mindent, ahogyan nekem a legjobb.

Sokszor eszembe jutott ez a jelenet. Néhány pillanatig akkor is erre gondoltam, amikor évek múltán a Nemzeti Színház előtt ültem egy padon. A műjégpályát tavasszal vízzel töltik fel, s afféle tavacskaként funkcionál a város közepén. Hattyúk úszkáltak benne, sirályokkal versengtek a szökőkútba dobott kenyérgalacsinokért. Öten voltak. Talán egy család, talán két pár és egy magányos.

A színház előtt, néhány méterre egymástól Ibsen és Bjørnson szobra állt, mindketten szigorú tekintettel néztek rám, emlékezésemet azonban nem ez zavarta meg, hanem a szobrok közötti tócsa közepén elterülő kutyaszar. Egy ideig távolról néztem, próbáltam rájönni, hogy valóban a tócsa közepén van-e, vagy maga a kupac van a két szoborhoz képest középen, s a tócsa csupán emiatt látszik – a járókelőket és a padon ülőket megtévesztve – középen elterülni. Közelebb mentem és beláttam, hogy utóbbi feltételezésem bizonyult igaznak. Bjørnsonra néztem, aztán Ibsenre, majd az előttem heverő, már-már szabályos, briós alakú szarra. Igen, egyforma távolságra van tőlük. A biztonság kedvéért azért leléptem. Igen, pont a két szobor közé esik. „Miért fontos ez?”, kérdezhetnéd. Azért, mert egyáltalán nem mindegy, mikor és milyen körülmények között üt be az ember életébe a szar, és hogy ő maga milyen távolságra van tőle. Nem mindegy, hogy nyakig ül benne, mellette ül, de tisztán érzi a szagát, vagy teljes biztonságban, pár lépésnyire lógatja a lábát egy padon, s ügyet sem vet rá.

Abban a pillanatban hármunk közül én voltam a legközelebb a szarhoz, bár amint a két íróra pillantottam, úgy ítéltem meg, talán ők is érzik a szagát. Ibsen savanyú képet vágott, Bjørnson inkább úgy állt ott, mint aki verekedni óhajt, de meggyőződésem, hogy nem a szarkupac miatt, hanem mert tudható, hogy – mielőtt még szoborrá vált volna – ez a két ember nem kedvelte egymást, s most bizonyára csalódottak voltak amiatt, hogy az idők végezetéig egymás mellett kell állniuk.

Hosszas, ám nem kevésbé fölösleges rágódásom ezen a témán kevéssé segített hozzá az eredeti problémám megoldásához: hogy munkát találjak. Bjørnsonnak talán soha nem voltak ehhez hasonló gondjai: az én koromban ő már színházigazgató volt Bergenben. Hátat fordítottam a szobroknak, és közelebb léptem a színház bejáratához. Milyen jó is volna, ha bekopogtatnék ezen az ajtón, valaki kinyitná, azt mondanám neki, hogy színházigazgató szeretnék lenni az intézményben, ő meg csak annyit felelne, „rendben, fáradj be”.

Valóban megpróbálhattam volna kilincselni, mint annak idején Tonyval Londonban, amikor a barátom azt próbálta bizonyítani, hogy ezt a stratégiát követve minden harmadik üzletben munkát lehet találni a városban. Csak annyit kellett kérdezni, van-e szükség némi extra munkaerőre, s máris az ember kezébe nyomták az üzletvezető telefonszámát vagy e-mail-címét, s lehetett küldeni az önéletrajzot. Gyorsan válaszoltak, és egy hét múlva már lehetett volna kezdeni egy autómosóban, benzinkúton vagy árufeltöltőként egy élelmiszerüzletben. Persze nem színházigazgatóként, az bizonyára nem ment volna ilyen könnyen. Ezen töprengve eszembe jutott, hogy próbálkozhatnék a közeli pizzériában, amelyik útba esik a színháztól hazafelé, hátha kell nekik futár vagy pincér. Hazafelé indultam, pontosabban a lakás irányába, ahol laktam.

Esőcsepp hullott az arcomra. A grafitszínű égre néztem, majd magam elé, szemem ösztönösen kutatta a Ruseløkkveien épületeit egy kapualjért, ahol átmenetileg meghúzhatom magam. A zivatar áttetsző függönyt vont az utca látképére, éppúgy, mint annak idején a hasonló májusi délutánokon Andrea hetedik kerületi ablaka elé, s közben mentőautók kék fénye szűrődött a sötét szobába. Meztelenül feküdt mellettem az ágyban, az oldalára fordult, ahogyan én is. Combomat a combjai közé vette a takaró alatt, megérintette az arcomat és mosolygott, a mosolya pedig szakasztott olyan volt, mint az öccséé, Sasáé.

Sasa osztálytársam volt a gimiben, délutánonként olykor három csapatra való kamasz is összegyűlt a suli mögötti beton focipályán. Ritkán történt meg, hogy egy csapatba kerültünk, de amikor így esett, a többiek hamar elkedvetlenedtek, és áttették valamelyikünket a másik csapatba. Mindenki utált ellenünk játszani, ha együtt voltunk, s bevallom, én is sokszor bosszankodtam Sasa szemtelen játékstílusa miatt, ha ellene kellett fociznom. Azon az estén Andreának olyan mosoly ült az arcán, mint Sasának, miután gólt lőtt. Nem a gólnak örült igazán, hanem a játéknak. Később, talán húszéves korában, Sasát leigazolta egy osztrák csapat, nem emlékszem már, hogy melyik, pár év múlva aztán a Vasasban kötött ki.

A pálya mellett, az árnyékot adó fák alatt egyszemélyes szurkolótáborunk, Banderas ücsörgött a földön, aki azért kapta ezt a nevet, mert a fiúk többsége szerint hasonlított a színészre, leszámítva, hogy harminc kilóval többet nyomott a mérlegen. Banderas napi vörösborát kortyolgatta, mindkét csapat góljainak örült, de amikor a helyzetek kimaradtak, hosszú monológokat ordított arról, hogyan kellett volna játszani ahhoz, hogy a támadás eredményes legyen. Egyáltalán nem zavart minket, játékunknak köszönhetően ugyanis hamar elment a hangja. Állítólag valamikor a város legjobb focistája volt, aztán egy komolyabb sérülés véget vetett a karrierjének. Azóta iszik.

A focipálya mellett gyakran láttuk elhaladni Andreát. Öt évvel volt idősebb nálunk, és a közeli leánykollégiumban dolgozott a konyhán, mellette pedig a színművészetire készült, ahová második nekifutásra sem vették fel. A játék mindig megállt, amikor a pálya melletti úton sétált hazafelé, mindenki őt csodálta. „Hé, Színész Bob”, szólított meg gúnyosan Sasa egyik délután, amikor Andrea megvárta, hogy együtt induljanak haza. Ezt a gúnynevet találta nekem a maga nem túl kreatív módján, tudta, hogy akárcsak a nővére, színészi pályára készülök. Talált magának nyári munkát, azt mondta, kukoricát fog címerezni egy közeli faluban, és hogy kellene még ember, ezért mehetnék én is. Fogalmam sem volt, mi az a kukoricacímerezés, de miért ne próbálnám meg, gondoltam, végül is pénz mindig kell, a munka sem árt és a nyári színjátszó kör mellett biztosan belefér.

Banderas meghallotta, miről beszélünk, és csak annyit szólt, hogy ez a fajta munka nem nekünk való. Sasa ráförmedt.

– A fasznak ütöd bele az orrod mindenbe!

– Csak annyit mondok, könnyű a nyelvnek, de nehéz a kéznek a munkát elvégezni.

Azzal Banderas feltápászkodott és elindult, Sasa azonban még utánakiáltott.

– Kurva okos vagy te, Banderas, látod, milyen messzire jutottál a közhelyes ősbölcsességeiddel?

Ő azonban meg se fordult, botjára támaszkodva, fütyörészve elsántikált, útközben felhajtotta az utolsó korty bort, és elhajította a műanyag palackot.

Azon a nyáron nagyjából két hetet dolgoztam, nem bírtam tovább a kukoricacímerezést. Sasa kétszer ennyi ideig járt a faluba, végül ő sem ment többet.

Ahogy elállt az eső, továbbsétáltam az utcán. „Pizzafutár”, visszhangzott a fülemben. Nem is lenne rossz, legalább megismerhetném a várost. Az étterem elé érve összeszorult a gyomrom, hezitáltam, hogy tényleg bemenjek-e, közben úgy tettem, mintha a bejárati ajtó mellé akasztott étlapot nézegetném. Londonban nem éreztem ilyet, meglehet, ott nem ment „élesben” a dolog. Akkor nem kerestem munkát, csak egy kísérlet volt, mert nem hittem el Tonynak, hogy ezzel a módszerrel valóban álláshoz lehet jutni. Végül sóhajtottam egy nagyot, hogy erőt és önbizalmat gyűjtsek, bementem és megszólítottam a pincért a pult mögött a szokásos kezdőmondattal: „Az üzletvezetővel szeretnék beszélni.” Kérdezte, hogy milyen ügyben, meg hogy jelentkeztem-e meghirdetett állásra és hasonlók, végül azt mondta, a főnöke nincs benn, és hogy az alkalmazottak nincsenek felhatalmazva arra, hogy személyes információkat adjanak ki a kollégáikról. Kérdeztem, hogy beszélhetnék-e vele holnap, azt felelte, holnap sincs bent, mert szabadságon van. Megkérdeztem, hogy behozhatnám-e az önéletrajzomat és megkérné-e az üzletvezetőt, hogy vessen rá egy pillantást, amikor visszajött, és hogy volna-e olyan kedves értesíteni, ha van elérhető pozíció. A pincér bólintott, rendben, de soha többé nem tértem vissza, nyilvánvaló volt, hogy Tony londoni trükkje a gyors munkaszerzést illetően Oslóban nem működik.

Az eső mosta utcán a víz a lábam alatt, a macskakövek között kereste útját, a fejem fölött gyorsan vonuló gomolyfelhőkkel együtt kísérte hazautamat a következő száz méteren. Őszillat volt, csak a szembejövők nevetése emlékeztetett arra, hogy május van. Elhaladtam a házunkhoz közeli virágbolt és cipészüzlet mellett, utóbbinál egy pillanatra megálltam, és az ablakon át benéztem, hogy dolgozik-e az asztalánál a cipész. Nem dolgozott, az üzlet zárva volt, akkor jutott eszembe, hogy vasárnap van. Hogy is lett volna benn az üzletvezető vasárnap a pizzériában? De nagyobb kérdés, hogyan képes megélni egy cipész a 21. század elején Oslo belvárosának egy eldugott utcájában, amikor már szinte senki sem javíttat meg semmit, hanem újat vesz, amikor tönkremegy? Az autót még elvisszük a szerelőhöz, a mosógépet is megnézetjük a szakemberrel egy vagy két alkalommal, de a cipő, ha lyukas, vagy elkopott a sarka egy-két év után, ki az, aki elviszi a cipészhez, hogy megcsináltassa annyi pénzért, amiből már újat vehet? Annak ellenére, hogy halottnak gondoltam, szívesen kitanultam volna a cipész szakmát, és a sarki mestertől azt is eltanulhattam volna, hogyan lehet egy cipészüzletet fenntartani napjainkban. Ábrándozásaimat megtartottam későbbre, afféle „B tervnek”, talán egy szép napon bemegyek a cipészhez, és megkérdezem, hogy tanulhatnék-e tőle.

A Ruseløkkveien 60. régi, sárga, négyszintes épület volt, homlokzata koszos, és már kezdett hullni róla a vakolat. Nagy vaskapun át lehetett a belső udvarra jutni, ahonnan a lépcsőházak ajtói nyíltak. A vaskapu két oldalán a régi kandeláberekhez hasonló lámpások voltak a falra erősítve. Úgy képzeltem, A kis herceg lámpagyújtogatója ilyeneket gyújt meg és olt el minden percben. Ezekkel semmit sem kellett, sőt nem is lehetett csinálni. Égői éjjel-nappal világítottak (kapcsolót a kapun kívül és belül sem találtam), létezésüket pedig még értelmetlenebbé tette, hogy a szűk utca túloldalán amúgy is modern, napelemmel és LED-égősorral ellátott lámpaoszlopok álltak, amelyek a sötétben könnyedén megvilágították a kaput. De miért is kellett volna megvilágítani, amikor nem is kulccsal nyílt, hanem számkódos kapuzárral, amelynek számlapja fölött szintén kis lámpa világított. A kapu mellett tábla, rajta valami szöveg, amit nem értettem, s csak később vettem a fáradságot, hogy lefordítsam: az épületet csaknem száz évig kizárólag munkáscsaládok lakták, 1881-ben építették Hjalmar Welhaven tervei alapján, 508 ember lakott itt 122 lakásban, melyekből 115 lakás csak szoba-konyhás volt.

A G lépcsőház második emeletén laktam együtt Estrellával, egy harminc év körüli spanyol nővel. A táblán említett kis lakásokat később egybeépíthették, mert egy kétszobásban laktunk, ahol mindkét szoba elég nagy volt, emellett egy kis konyhán és egy még kisebb fürdőn osztoztunk. Estrella nem beszélt angolul, norvégul sem, én akkor még csak angolul beszéltem, így mutogatva próbáltuk megérteni egymást. Ha fontos mondanivalónk volt, akkor papírra írtuk, és a konyhaasztalon hagytuk, vagy elküldtük egymásnak messenger-üzenetként, én angolul írtam, ő spanyolul, a szöveget pedig bemásoltuk egy internetes fordítóprogramba, amely nem működött tökéletes pontossággal, de nyolcvan százalékban megértettük, mit akar a másik, és ez megkönnyítette a mindennapjainkat. Estrella szakácsként dolgozott egy spanyol étteremben, három utcával odébb. Az egyik üzenetben egyszer arra panaszkodott, hogy megint drágult a tömegközlekedés, holott gyalog is ugyanannyi időbe telne az étterembe eljutni, mint busszal, ha pedig vett volna magának egy biciklit, akkor gyorsabban odaért volna, mint a busz. Az volt a terve, hogy ha elég pénzt gyűjt, visszaköltözik Murciába, ezért folyton aggodalmaskodott a költségei miatt. Mindent drágának talált (mert valóban minden drága volt) Európa más országaihoz képest, mégis könnyelműen költötte a pénzét, ha valami megtetszett neki a boltban. Amikor a hónap tizedik napján az 5800 korona bérleti díjat kellett küldeni a bérbe adó cégnek (Magyarországon nagyjából egy havi fizetésnek felelt meg), három napig nem lehetett hozzászólni, pedig az ő része csupán egy heti fizetése volt az étteremben. Estrella ilyenkor bizonyára úgy érezte, hogy túlköltekezte magát az előző hónapban, és ezért jóval tovább kell maradnia egy olyan országban, amit utál, dolgozni egy olyan helyen, amely menő spanyol étteremnek adja el magát itt északon, holott az ételek minőségét tekintve Spanyolországban még utcai büféként is tönkremenne.

A szobaárnak engem sokkal jobban kellett volna zavarnia, mint Estrellát. Próbáltam tanulni a hibáiból, és szigorúan követni a kiadásaimat, ezért ételen kívül jóformán semmire sem költöttem. Délelőtt a szobámban ültem és az internetes álláshirdetéseket bújtam, délután a városban sétálgattam és ismerkedtem az utcákkal, vagy egy parkban üldögéltem egy padon, és az elhaladó emberek foglalkozását próbáltam kitalálni.

Az egyik héten lomtalanítás vagy valami ahhoz hasonló vette kezdetét, mert hétfő délutántól kezdve napokon át csak sokasodtak a tárgyak az épületek előtti járdákon. A szobámban egy kétajtós szekrényen kívül (amely a lakás alaptartozékának számított) csak egy egyszemélyes matrac volt a földön, amit Estrella adott, hogy használjam nyugodtan, amíg nem vásárolok magamnak jobbat, ezért elképesztő módon örültem a lomtalanításnak, mert óriási lehetőségnek tartottam, hogy néhány alapvető dologgal végre berendezhessem kis lakrészemet.

Egy hétig jártam a környék utcáit, és mindennap hazavittem valamit. Az első nap találtam egy éjjeliszekrényt, amelynek hiányzott az ajtaja, a második napon elektromos mécseseket, melyeket csak meg kellett rázni és világítottak, s ha újra megráztam, kikapcsoltak, a harmadikon egy éjjeli lámpát, amelyről hiányzott a búra, de még az égője is működött, több helyen találtam jó állapotú székeket, ezekből négyet is hazacipeltem, a legjobban azonban egy asztalnak örültem, amelynek csak három lába volt, s a könyveimet stabil oszlopba építve csináltam neki egy negyediket. Tapodtat sem tudtam tenni a könyveim nélkül, és lám, most is mekkora hasznom volt belőlük.

Kezdtem magam otthonosan érezni, és örömmel töltött el tökéletlen otthonom látványa, a szoba, amelyben minden tárgyról hiányzik valami, mégis tökéletesen betölti a rendeltetését. Egyedül az asztal kipótolt lába okozott némi kellemetlenséget, mert ha kedvem támadt olvasni egy könyvet, amely épp asztallábként töltötte mindennapjait, akkor ki kellett cserélnem egy másikra a szekrényben tároltak közül, s a két könyvnek méretben és vastagságban hasonlónak kellett lennie, hogy az asztal ne vessze el az egyensúlyát.

Reggelente kinyitottam az ablakot, lekapcsoltam a kotyogóst a konyhában, amely hűségesen végigkísérte utóbbi éveimet, gőzölgő kávémat az asztalomra tettem, a padló helyett végre párnázott széken ültem, bekapcsoltam a laptopom, és amíg vártam, hogy megjelenjen a kezdőkép, az ablakon át az udvarra néztem. Az udvar közepén tároló állt, körülötte padok asztalokkal, és az egyiknél (mindig ugyanannál) egy hatvan év körüli férfi ült, kék munkásruhában. Mellette fehér szatyor, amelyből maga elé tett két dobozos sört. Húsz percet ült ott minden reggel, több szál cigarettát is elszívott egymás után, mosolyogva bólintott a munkába igyekvő szomszédoknak, miközben gyakran nézett a karórájára. Olykor nem sikerült befejeznie a második sört, mielőtt elindult, kezében lóbálta, és lassú dallamot fütyülve hagyta maga mögött az udvart.

Banderast juttatta eszembe, és ettől még otthonosabban éreztem magam.

2019. április 7.

Tartalom

Kedves Erik…

1. Ruseløkkveien 60.

2. Ø, Æ, Å és az őrületes üvegátrakás-terv

3. „Mik a hosszabb távú terveid?”

4. Term(el)és

5. Épületek

6. Raktári dolgozók

7. Veronika

8. Egy nehéz tél meleg emlékei és néhány számadat

9. Andrea

10. Úton

11. Lábunk alatt a történelem

12. Tony motorja

Kedves Erik…

13. A legmorbidabb történet, amit valaha hallottam

14. Vágyódások

15. Kódok

16. Amit Miától és Isabelltől tanultam

17. Rebekka Budapesten

18. Málnaszüret

19. Fogak éjszakája

20. Moore Park Road

21. Harag és elégedetlenség

22. Rebekka születésnapja

23. Burgerek

24. Mi értelme volt otthagyni az egyetemet?

25. Megváltoztathatatlan keserűségek

26. Titkok

27. If I go I’m goin’

28. A kő bezárult

Kedves Erik…

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Ruttkay Helga

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

ISBN 978 963 518 330 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Prompt – SIL Open Font License