I. KÖNYV

A GÖDÖR FIA

PROLÓGUS

Logodi Gáspár mészárszékében ködként terjengett a vérszag. A kutyáknak feladat nem jutott, így gyakorta egymásba kaptak. Régebben marhák tucatját terelték fel a budai székbe, a szelindekek dolga volt a tomboló ökrök megfékezése. Most azonban egyetlen zsigerelt szürkemarha-tetem árválkodott a gerendán.

Gáspár mesternek majd’ a dereka törött, mire csigával felhúzta. Arany Jóska ugyan segítségére volt, de így is megsínylették. A buta henteslegény fizetségként kapott némi belsőséget, majd gyorsan elinalt.

Átkos háború. Egyedül maradtam… Most már jó lenne, ha hazatérnétek, fiaim…

Logodi Gáspár ötvenesztendős elmúlt, de még így is nagy erő lakozott karjában. Inas, száraz ember volt, ki mesterségének összes titkát bírta. Az idő azonban elszállt felette, utoljára ifjúként dolgozott magában.

Tehetős iparosember hírében állt. Mesterségét sokra becsülték, vágó- és székálló legények[1] kilincseltek nála, hátha felvételt nyernek a híres Logodi-székbe. Fő bevételi forrása a marhakereskedelem volt, többen gúnyolták a háta mögött Tőzsér Gazsinak. Néhány alkalommal maga is járt Bécsben és Alsó-Ausztriában, amikor kőre hajtották a marhákat. A kiterjedt csordák még a németek és velencések földjeire is eljutottak, Gáspár pedig tömött ládákkal megrakott szekéren érkezett haza. Az utolsó alkalommal itáliai majolikát hozott élete párjának, Iluskának. Bevételeiből szőlőt vett a budai lankákon, pénze így egyre inkább fialt, minek hála a város feljebbvalói is elkezdtek odafigyelni szavára. Szükség volt rá: a városi tanács a polgárok érdekeit szem előtt tartva korlátozta a céhek áremelési törekvéseit, olykor konkurenciát létrehozva, a mészárosmesterek legnagyobb bosszúságára.

De mostanra minden megváltozott. Maga a sátán jött el, félholdas zászló alatt.

Komor gondolatait elhessegette, és egy kád vízben lemosta kezét. Miután végzett, a fellógatott ökörhöz sétált.

Délelőtt ölték. A búbosfejsze első csapása térdre kényszerítette, a második letaglózta. Nem kellett volna két ütés, ha itt serénykednek körülötte a segédek, céhlegények, de így is elégedett volt. A reggel ráment, hogy kikösse a barmot, s ha nincsenek a kutyák, hogy mardossák, csipkedjék, a munka még nehezebben haladt volna. A délelőtt pedig a vér és a belsőségek eltakarításával telt. A nap már a zeniten állt, mikor végzett a súrolással, a szag azonban páraként ülte meg a helyiséget, oda csődítve legyek, darazsak tömegeit. Jelenleg olyan riadt volt Buda, hogy még a húslátómester[2] sem látogatta meg, igaz, nem is volt rá szükség. Az ökör megtermett volt és egészséges. A szétnyitott vörös test, benne a márványos hússal az alkonyodó égboltot juttatta Gáspár mester eszébe. Ilyen képtelenséget is csak egy öregedő mészáros lát bele egy felhasított marhába, sóhajtott.

A gondolatai tovább sodorták és felidéződött benne ifjúkora. Már az idő tájt megmutatkozott rendkívüli tehetsége, munkájának sokan csodájára jártak. Kevesebb mint öt font hibázással ítélte meg egy ökör súlyát, első ütésre terítette le, bevérzés nélkül döfte szíven, szarvait egy-egy csapásra választotta el a fejtől, magát a koponyát úgy hasította, hogy a velő mindkét oldalon egyforma legyen. Kevesen tudták utánacsinálni, még két fia sem, pedig nekik mindent megtanított.

Siheder korában vágólegényként dolgozott a budai szűk utcákon, időnként nyúzott is. Egyszer sem ejtett vakmetszést. Huszonöt esztendősen saját mészárszéket nyitott. Sok mester ilyenkor hátradőlt, és hagyta, hogy az alkalmazottai dolgozzanak, de Logodi Gáspár csak akkor érezte jól magát, ha éles késsel húsba vágott, vagy bárddal darabolta a leölt marhát. Emberei tisztelték, harmincesztendősen Buda legkiemelkedőbb mesterévé vált. Sokszor hallotta az idősebbek gúnyoló, mégis elismerő mondatát: „pofátlanul fiatal…”

A város tanácsosai időnként személyesen keresték fel, egyen-ketten közülük dolmányukat levetve, ingben-gatyában ragadtak bárdot. Úri huncutság volt, de Gáspár mester a hús közelébe engedte őket, igaz, erősen felügyelve minden apró vágást. Jól tudta, hogy a tehetősek között is akadnak, akik szeretik használni a kezüket, és megbecsülik az iparosmunkát.

Alkalomadtán a várból is érkeztek emberek, nekik természetesen a vágott marha legértékesebb, legegészségesebb részei kellettek. Felsál, hátszín, lapocka… Logodi fülébe visszajutott, hogy az általa nevelt, majd lemészárolt jószág húsa nemegyszer került királyi asztalra.

Noha a székbírókkal alkalomadtán meggyűlt a baja, ettől függetlenül tisztelték és szerették, egészen addig, míg a marhakereskedelemből meg nem gazdagodott. Akkor törvényszerűen megszaporodtak az irigyei.

Számtalanszor érkezett felkérés, hogy legyen céhmester, azonban mindig, mindenkor visszautasította az ajánlatokat. Így is tudták, hogy ő irányít a háttérből. A tanácsára és tudására támaszkodott jóformán mindenki a szakmában, mert amellett, hogy a keze ügyesen járt, az esze gyorsabban forgott a malomlapátnál. Az olvasás, betűvetés mesterségét kitanulta, kiváltságleveleket fogalmazott meg, kérvényeket egészített ki. Hatására a budai mészárosipar fellendülésnek indult.

Ezenkívül azt is tudta magáról, hogy szigorú ember, aki nehezen tűri a gyengeséget, engedetlenkedést. Saját készítésű marhabőr szíjával sózott oda fiainak, ha léhaságon, nemtörődömségen kapta őket. A maga által alapított mészárszékbe bekerülni nehéz volt, kikerülni annál könnyebb.

A hentesmesterség igen megvetett foglalatosság volt a korban, melyben Logodi Gáspár élt, ő azonban tisztelte a peremhelyzetbe szorult szakma dolgozóit. Míg a céh korlátozta a tevékenységüket, ő inkább felkarolta, amit gyakorta a szemére vetettek. A budaiak lekicsinylően szemlélték a városszéli disznóvágásokat, s gyakorta gúnyos jelzővel illették a henteseket. Az igazsághoz persze az is hozzátartozott, hogy a jó minőségű tokaszalonnát és a frissen sült töpörtyűt két pofára zabálták.

Emlékezett: a király koraszületésének okán megállás nélkül terelték fel a kondákat a várba, hogy a széthasított disznók testébe, a meleg zsigerek közé helyezzék a csecsemő II. Lajost. A király ugyan életben maradt, de a henteseknek továbbra is el kellett szenvedniük a megvetést. Gáspárt – hívő pápistaként – mérhetetlenül bosszantotta ez a fajta képmutatás. Időnként maga is vágott disznót, juhot, alkalomadtán kecskét. Ő a hússal szeretett dolgozni, és nem érdekelte a torzsalkodás. Tudta, hogy a budai népség bár tiszteli, emellett szerfelett bogarasnak tartja, leginkább mert fittyet hányt a társadalmi konvenciókra. És ez így volt jól. Megtehette, hogy különcként él.

Mészárszéke egy szűk, kikövezett utcára nyílt. Elöl volt a húsárusító bolt, a hátsó részben a feldolgozóüzem. A pesti oldalon a mészárosok vágóhídja a Vízivárosban, a Duna partjára épült, neki azonban saját „széke” volt, hústartó kamrákkal, melyeknek leghidegebb zugaiba légyszekrényeket rakatott, hogy távol tartsa a mindent beköpő rovarokat. A karám – mely egyszerre akár tucatnyi marhát is képes volt befogadni – egy domb tövében helyezkedett el, túl a városfalon. A legközelebbi kaputól kikövezett út vezetett a mészárszékbe. A bolt előtti cégéren a szél rézből kalapált ökörfőt hintáztatott. Vasárnap kivételével minden áldott nap serény munka folyt, olykor még ünnepek alatt is. A Logodi-székben csak úgy hullottak a marhák, hogy nap nap után jóllakassák a hízásnak indult budai polgárságot – azt a képmutató réteget, akik most fülüket, farkukat behúzva rettegtek pincéik mélyén, folyamatos részegségben, várva, miféle hírek érkeznek délről.

Vagy győz, vagy eltöröltetik a magyar. Ez forog kockán, nem kevesebb!

Kézfejével szétválasztotta bajszát, majd bőrkötényének övéhez nyúlt, és előkapta nyúzókését, illetve egy fekete fenőacélt. Fohásznyi idő alatt borotvára élezte a pengét, amely az idők során elkeskenyedett és felfelé kunkorodott. Voltak neki jobb kései is, de Gáspár tudta jól, hogy minden egyes mészárosmesternek, henteslegénynek megvan a kedvence, az egyetlen darab, amit a legszívesebben használ. Már ha megadatott, hogy akár több is legyen. Logodinak szerencsére megadatott. Elképesztő, már-már beteges módon ragaszkodott a késekhez. Fenn a budai házban elzárva volt egy díszes tőre, melyet még Bécsben szerzett valamelyik marhahajtáskor. A Rajna mellékéről származott: míves volt, cirádás, a markolatban ezüstszegecsek és rézberakások díszelegtek. Acélja – mely idővel megsötétedett és szivárványszínűre patinásodott – kész volt arra, hogy akár egy életen át kiszolgálja. Igen nagy becsben tartotta, és csak ritkán használta. Vendégek érkezésekor, borozások alkalmával gyakorta előkerült: a budai polgárok elismerően füttyentettek, mikor kézbe fogták.

Amit viszont senki nem tudott, hogy volt egy másik tőre is, melynek létezését, főleg értéke okán, jobb volt eltitkolni. A görbe, napkeleti fegyvert katona apja, Logodi Ferenc zsákmányolta, még az idő tájt, mikor a rettegett Fekete Seregben szolgált. Gáspár alig ismerte édesapját, gyermek volt még, amikor meghalt. Állítólag maga a rettegett Kinizsi Pál húzta karóba, az elvadult Fekete Sereg felszámolásának idején. A törökverő személyesen hozta el a tőrt a Logodi-házba – a halálhírrel együtt –, így az apáról fiúra szállt. Ilyen eszközök nem termettek a Magyar Királyságban, de talán még a gazdag napnyugati országokban sem. A markolata ismeretlen eredetű állat csontjából volt kifaragva, és egy vicsorgó nagymacskát ábrázolt. A szemében jádekövek tündököltek, sok helyen arany- és idegen eredetű kristályberakások, pogány vésetek díszítették. Anyja akképp vélekedett, hogy pengéjét arab földön dömöckölték. Ennek a késnek uralkodói gyűjteményekben lett volna a helye, nem egy mészárosmester pincéjének elfalazott részében. Néha elmozdította a téglát, elővette, és kivitte a szabadba, hogy a lemenő nap fényében tüzetesebben szemügyre vegye. A búcsúzó sugarak szikrát vetettek az ékköveken és az acél elkülönülő rétegein. Mindössze egyszer próbálta ki: a penge valósággal átszaladt a húson.

Vajon ezen is túl kell adnom, ha a hódítók az országra rontanak?

Drága szülőföldem, mi lesz a sorsod?

A nyúzókés életre kelt Gáspár kezében. Fertályóra sem telt bele, és a jószágról lekerült a „kabát”. Miután megsúrolta, összegöngyölítette, majd szíjjal szorosra kötözte. Kapitány András heti rendszerességgel hordta el a bőrbálákat, jó pénzt hagyva értük. Időnként mások is érkeztek, amit az öreg tímár nem nézett túl jó szemmel. Gáspár tudta, hogy a múltban gyakorta pörlekedtek a bocskorkészítés jogáért a vargák és a tímárok, de őt ez nem érdekelte különösebben. Megvolt a maga baja, főleg most, mikor forrófejű fiai magára hagyták. Logodi mester büszke volt rájuk, hisz mégiscsak az országot védték, ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy könnyen magára maradhat.

Olyan pogány förgeteg érkezik Rumélia felől, amilyenről még nem hallott a világ. Áradó tengerként mossa el azokat, kik veszik a bátorságot, hogy gátként feltartóztassák.

Ráadásul Iluska kései terhessége…

Túl van már a negyvenen…

Ebből a szülésből egészséges gyermek nem kerekedhet…

Túl sok a komor gondolat, rázta meg őszes fejét.

A délután öregedni kezdett, mire végzett a hús feldarabolásával és elraktározásával. Az apró vaskályhába tüzet rakott, tetejére serpenyőt vetett. Nemsokára sáfrányolajon tenyérnyi bélszíndarab sült, közben Gáspár meggyújtotta a gyertyákat. A pincéből bort hozott, elhatározta, hogy ma részegre issza magát. Igazság szerint minden este így tett, mióta fiai elmentek. Éjszakánként dülöngélve érkezett vissza budai lakásukba, mely nyíllövésnyire esett a Logodi-széktől, és bortól savanyú pofával zuhant be az ágyba. „Gáspár, Gáspár”, hallotta Iluska sopánkodását. Neje könnyes szemmel fordult a másik oldalára, hogy ne kelljen éreznie a marhavér, a faggyú és az ecetes lőre szagát.

A legnagyobb szükségkor hagyom magára. De hisz úgyis belehal a szülésbe, a világra pedig pogány ördögök szakadnak, kik lófarkas zászlóval érkeznek, és megerőszakolnak anyát, gyermeket egyaránt, a csecsemőket pedig falhoz csapják. A Fekete Seregben ez a módi járta, miért tenne az istentelen másként?

Komorabbnál komorabb gondolatok.

Az igazság az volt, hogy bor nélkül kibírhatatlanná vált számára az élet. A megbecsült budai mészárosmester a züllés zsákutcájába lépett. Sokszor látott már hasonlót, mikor a talajt veszített emberek borba ölték bánatukat. Többnyire a padláson végezték, kötéllel a nyakukban. Csak keveseknek adatott meg, hogy visszarázódjanak korábbi életükbe.

A darab hús végül kisült, Logodi székre ült, és egy asztalt húzott maga elé, melyre kancsó, cinkupa, hosszúkás faggyúgyertya került. A bélszíndarabot sóval, drága pénzen vásárolt borssal ízesítette. Nem vesződött az evőeszközzel: a kétágú húsforgató villával, illetve nyúzókésével fogott hozzá az falatozáshoz. Egy vágás, egy szelet, egy korty. Fene fog ragut készíteni, de még csak kenyér sem kell. Jó így magában. A legbosszantóbb az volt, hogy imát sem mondott étkezés előtt, pedig pontosan tudta, hogy mindent Istennek köszönhet. Úgy érezte, már csak a hite maradt meg, noha az is ingatag lábakon állt.

A pogányok Istene lenne az erősebb? Hisz a kereszténység kárpitját molyok rágják, maholnap felfeslik.

Logodi gyakorta hallotta Buda utcáin a Luther nevet, főleg német körökben, s arról is tudomása volt, hogy a Római Anyaszentegyházban erőteljesen elharapózott a képmutatás. Még a nagy Bakóczról is az a hír járta, hogy annak idején a szimónia kárhozatos bűnébe esett. Az egyház viselt dolgai nem érdekelték különösebben. Zsinatok, röpiratok, katekizmus… Tulajdonképpen mindet hiábavalóságnak tartotta. Meghallgatta latinul a misét, adakozott, de míg a legtöbb embernek a hite itt véget ért, ő napjában háromszor imádkozott, hogy egyre szorosabb barátságba kerüljön a Názáreti Úr Jézus Krisztussal. Saját szavaival szólította meg Isten fiát. Titkon reménykedett, hogy egyszer valaki lefordítja a Bibliát magyarra, és jómaga is elolvashatja, bár erre nem látott túl sok esélyt. Vagy talán mégis? Ezzel a nyugatról érkező friss széllel lehet rá esély? Az én életemben biztosan nem, hiába emlegeti néhány forrófejű hitbuzgó, aki egyenesen a máglyahalált kockáztatja. Nyakunkon a pogány, épp a legjobbkor rogyadozik Szent Péter ezeréves intézménye. Sosem volt nagyobb szükség az Istenre.

Miután befalta a bélszínt, az evőeszközöket unottan félrehajította, és maga elé húzta a kancsót. Nem tipródott, hogy a pohárba töltse, megragadta, és egy húzásra felhajtotta a tartalmát.

Úgy döntött, kisétál az udvarra, hogy fejét kicsit kiszellőztesse. Előtte azonban még leszaladt a pincébe, és a hordóból újabb adagot engedett a kancsóba, miközben azon merengett, hogy vajh’ ki fog idén szüretelni, ha a várost feldúlják?

A kutyákat is elengedte. Miután körbeugrálták, elindultak bejárni a birtokot, megjelölve fát, bokrot, a kerítéseket alkotó kőrisoszlopokat. Olykor egész a városfalig elcsatangoltak, a strázsák ismerték őket, csontokat, mócsingokat dobáltak nekik.

Az alkony lopakodóban volt, a nyár végi ég vörösből lilára váltott, ám kelet felől érkezett már a kékség. Az idős mestert egy pillanatra megérintette az elmúlás. Szerette az őszt, mikor a budai erdők elöregednek, és a szőlődombokról messze hallszik az ének. Az újbor hordókba kerül, az emberek a tél jötte előtt a mészárszéket is gyakrabban látogatják. Egy-egy ismerőst Gáspár hátrahívott, és egy pohár borral, sajttal, dióval vendégelt meg.

Azonban az elmúlás érzése nem csak az ősz miatt érte utol.

Eljárt felette az idő.

Idős korára egyre gyakrabban pislogott az ég felé, és a csillagokra gondolt, remélve, hogy egy szép napon felköltözik. Úgy tűnt, a kékség évről évre lejjebb ereszkedik, hogy végül felemelje a lukacsos kárpit mögötti fényes világba. Öregnek, mi több vénnek érezte magát, pedig alig töltötte be az ötvenet.

A kerekeskút mellett terebélyes körtefa állt, alatta rozoga fapaddal. Gáspár levetette magát, a kancsót a szájához emelte, és meghúzta. Fene vigye el, az ország elmúlása fáj a legjobban!

Idáig már nem ért el a Logodi-széket megülő vérszag. A könnyed szél kitisztította valamelyest a komor gondolatokkal túlzsúfolt fejét. Ülőhelyéről rálátott a Duna ezüst szalagjára és mögötte a kékségbe vesző Pestre. A kéményekből füst szállt az ég felé, a templomtornyok a lustán kóborló felhők hasát karcolgatták. Istenem, micsoda békesség, milyen törékeny, múló pillanat. Szomorkodva gondolt rá, hogy maholnap az Úr házairól tán a kereszteket is leverik, hogy helyükre lófarkas, félholdas jelvényeket helyezzenek. A papoknak nincsen irgalom, ahogy az apácáknak sem. De vajon a polgárok, kurtanemesek, egyszerű jobbágyok remélhetnek bármit is, ha az akindzsiket, martalócokat szabadjára engedik? Senki sem lesz többé biztonságban. Az ellenszegülőket összekaszabolják, karóba húzzák, lefejezik, tűzre hányják. A dunántúli falvakat felprédálják, a széles rónaságok nyájait, méneseit idegen országokba terelik. Vérezni fognak Buda és Óbuda hegyei, Pest mészárszékké válik. A Dunán holttestek százait görgetik majd a vértől szennyes habok. A szétkergetett népségből erdei latrok lesznek, akik egy rajnai forintért a saját gyermeküket eladják. Pokolba, hát ezért iszom, bor nélkül ezek a gondolatok elviselhetetlenek!

Természetesen az újabb korty sem hozott enyhülést. Kedvelt diófájáról lepottyant egy zöldes-sárgás gömb, az alkonyatban rókát csalogatott a vérszag a Logodi-székbe. A kutyák hevesen ugatták, mire a ravaszdi elinalt. A Duna felől récék hápogása hallatszott, mögüle az erdőből bagolyhuhogás szüremlett. A víz felől halászok érkeztek, dereglyék, csónyikok lepték el a partot. Bár az utcák javarészt elnéptelenedtek, az élet nem állt meg Budán. A lenge szél keleti irányból fújt, és a Duna illatát hordozta. Időnként tett egy kört és megsimogatta Buda öregedő hárserdőit. A Gellért-hegy irányából a délután folyamán fejszecsattogás hallatszódott.

Csak a visszatérők énekeit nem hallom. A sötét gondolatok elfojtják a nótás kedvet.

Pedig akár bizakodó is lehetnék, mint az a parádés gyülekezet, amely nem is olyan régen a Gellért-hegy alól indult déli irányba, élén az ifjú II. Lajos királlyal. Csillogó páncéljukkal a fényt is magukkal vitték, s amit hátrahagytak az a bizonytalanság és a homály. Reményre adhat az is okot, hogy három esztendővel ezelőtt Szávademeternél Tomori elvert egy túlerőben lévő török sereget. Gáspár emlékezett még a hatalmas ünnepségre, mikor a hírek elérték Budát. A népek kiözönlöttek az utcákra, a bor patakokban folyt. A város ökröket vett a székből, melyeket a tereken sütöttek ropogósra. A zenészek reggeltől estig fújták, az ének messzire szállt, a budai kövön meztelen talpak csattogtak.

„Előre a medve bőrére”, mondta már akkoriban, de sirámai nem érdekelték az embereket. Idestova öt esztendeje, hogy elesett Nándorfehérvár, vagyis nyitva állt a kapu az ország szívébe. A Hunyadiak dicső kora lejárt, sopánkodott, és jobbára csak katonaemberek osztoztak véleményén.

Még jó, hogy nem látszik ide a vár, ahol most Habsburg Mária bújik meg az udvar maradékával. Tengernyi ima szállhat az ég felé, de vajon tiszta szívekből érkezik? Ó, ifjú Lajos, az Isten adjon számodra megfontoltságot, józan észt.

Logodit nem érdekelték az udvarban történő események, hacsak nem ártott az üzletnek. Persze a bőrén érezte maga is a dénár elértéktelenedését, amit a nemesség Fortunatus Imrén vert le. Egy évvel ezelőtt forrongott a budai országgyűlés, ahol a rendek a zsidó pénzember máglyahalálát kérvényezték. Emellett a németek kiebrudalását is szorgalmazták, ami jól mutatta, hogy a Jagellók kormányzása alatt erős idegengyűlölet ütötte fel a fejét. A Szapolyai-pártiak azzal vádolták Fortunatust, hogy a pénzt rosszakaratból, az ország pusztítása miatt nem indította időben útnak Nándorfehérvár ostromakor. Gáspár mester nem látott bele az ország belügyeibe, de azzal tisztában volt, hogy ha a török beköszön Budára, a zsidóknak lesz a legkevésbé félnivalójuk. A pogány muszlimok jóval elnézőbbek voltak velük, mint a keresztények.

Fortunatus azonban megkeresztelkedett, s tán isteni szerencsével csúszott ki nemegyszer a hóhér karmai közül. Logodi azt is tudta, hogy a zsidó alkincstárnok az idei nyár folyamán már nem folyósított kölcsönt a királynak. Lajosnak durva lépéseket kellett tennie, hogy serege egyáltalán útnak indulhasson. A templomok aranyai beolvasztásra kerültek, úgy hírlett, az uralkodó a saját ezüst étkészletét is elzálogosította. Fortunatus azonban nemrégiben holt el, úgy sutyorogták, sírt bűnei felett a zsidó közösség előtt.

Semmivel sem volt rosszabb a németnél. Tette, amihez értett, hazugság azt mondani, hogy az ország pusztulását akarta. Az ember nem vágja le a tejet adó tehén tőgyit.

Pokolba az országlással! A jól táplált egészséges marhával kell törődni, s hogy éles legyen a kés!

Az újabb kortyot megforgatta nyelvén. A Logodi-szék kapuja előtt magányos muzsikus sétált el hangszerét siratva. Tekerőlantnak hívták, és egy vándor francia zenész forgatta. A magyar fül számára oly szokatlanul „daloló” hangszerről azt beszélték, nyugaton már rég elterjedt. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy behívja a muzsikust az udvarba, üljön a körtefa alá és tekerje hajnalig a szomorúbbnál szomorúbb dallamokat, hisz oly nagy ok van a sírásra. Végül elvetette az ötletet.

Csak csendre vágyom… Csendre, s hogy békésen alakuljanak a dolgok. Oly kevés év adatik meg az embernek ezen a rissz-rossz, Istentől elszakadt világon. Miért ne lehetne ezt a kevéske időt örömben tölteni?

– Gyertek haza, fiaim, és adjatok nekem unokákat, akikkel a nyári fűben játszhatok. S add meg, uram, hogy Iluska egészséges gyereknek adjon életet. Idős korára minden keresztény ősatyját, Ábrahámot is tetterős gyermekkel ajándékoztad meg, miért velem tennél kivételt?

Jól tudod, mennyi vesződséggel járt a Logodi-szék megépítése és fenntartása. Odakinn a marhát csordás vigyázza, fegyveresre is telik. Tőzsérek, göbölygyűjtők keresnek fel a kunsági, tiszántúli pusztákról. Debreceniek társulnának velem, a messzi Erdélyből felkeresnek. Annyi erő még van bennem, hogy akár Bécsig, Észak-Itáliáig hajtassam a barmot. Szeretem a dűlőút porát, a kiterjedt erdőségeket, a csorda neszeit, az árokszéli tűz pattogását. Egyszer tán az égbe nyúló osztrák hegyeket is bebarangolnám. Kérlek, ne vedd el gyermekeimet, ne hagyd, hogy egy élet műve odavesszen!

A nehéz italtól és a rászakadó borús gondolatoktól végül lekókadt a feje, és a padon ülve elbóbiskolt.

Az éjszaka közepén riadt fel. Az utca felől lószerszám csilingelését és hajszolt lovak horkantását hallotta. Az odaérkező kutyák csaholásba kezdtek. A mészárszék boltja mellett nehéz tölgykapu állt, mely az udvarra nyílott. Narancsos fáklyafény világított kintről, a kövön patkók kopogtak.

– Logodi Gáspár, nyiss ajtót! – dörrent egy türelmetlen, borízű hang.

Egy pillanat alatt kijózanodott, és hangos füttyentéssel hívta hátra kutyáit.

– Ki vagy, s miért törsz rám éjnek idején? – kérdezte, mikor a kapu elé ért. – Honnan van tudtod, hogy itt tartózkodom?

– Bornemissza János vagyok, a budai várnagy. Szükségünk van a segítségedre!

Logodi elhűlt. Nehezen értette, hogy miért kereste fel a királyság egyik leghatalmasabb országbárója. Rossz előérzete támadt.

Késlekedés nélkül nyitott ajtót. Épphogy csak leemelte a kaput záró rudat, mire az érkezők valósággal berobbantak az udvarra.

– Nincs idő a baszakodásra! – förmedt rá a várnagy, rangjához méltatlan hangnemben. Koros ember volt, Logodinál is idősebb, mégis katonaformán ülte meg a lovat. Mikor leugrott a nyeregből, sarkantyúi hangosan csendültek. Két pribék pofájú katona érkezett vele, kezükben fáklyákkal.

– Miben lehetek a szolgálatodra, jó uram? – hajolt meg Logodi.

– Húsra lenne szükségünk, de rögvest!

Bornemissza János erős ember volt, habár hajlott korára jócskán hízásnak indult. Tekintete egy vérnyomon haladó farkaséra emlékeztetett. Fondorkodó nagyúr hírében állott, akinek szülei paraszti sorból származó tolnai szőlőmunkások voltak. Mátyás idejében az ilyen cím nélküli szarháziak könnyen felkapaszkodhattak, Bornemissza pedig a legelevenebb példája volt, hogy miként juthat egy ember szédítő magasságokba. Jegyzőként kezdte pályafutását Nagylucsei Orbán segédlete alatt, majd vele együtt kincstári szolgálatba került. Alkincstartó, királyi familiáris, majd kincstartó, végül budai várnagy. Rossz híre volt az udvarban, és sok ellensége, akik a megbuktatásán dolgoztak. Az ő gyámsága alatt nevelkedett Lajos király, míg Brandenburgi György el nem ragadta. Katonaként is szolgált, Dózsa idején ő verte le Száleresi Ambrust. Szavahihetősége már akkor kétes volt. Először amnesztiát ígért, aztán felkoncolta az ellenséges csapatokat.

– Éppen ma vágtam ökröt, azt talán nélkülözni tudom – közölte Logodi.

– Nélkülözni fogod! – köpte ellenkezést nem tűrően Bornemissza. – Természetesen nem ingyen kérem. – Övéről egy bőrszütyőt vett le, és egy maréknyi tallért öntött a kezébe. – Ez jócskán többet ér egy szál marhánál.

– Mi ez a sietség, nagyuram?

– Ne érdekeljen! Mondd meg a legényeknek, hol a hús, és már itt sem vagyunk!

– Csak lassan! – szólt Logodi, maga is meglepődve bátorságán. Össze volt zavarodva, nehéz szorongás környékezte.

Bornemissza tekintete megzöldült, ajka elkeskenyedett. Egyik pribékje előrelépett, és megcsörgette szablyáját, a várnagy azonban visszatartotta.

– Borod is van? – kérdezte.

– Többhordónyi, saját érlelésű.

– Akkor hozz fel a pincédből! A fiúk kétszer fordulnak, addig kifújom magam. A királynénak is idő kell, hogy felkészüljön. Azonban még egyszer förmedj rám, vagy akassz meg a beszédben, és apró darabokra szeletellek! Megértettél?

Logodi bólintott. Nemsokára az asztal mellett ültek, vaskos faggyúgyertyák és ónkupák társaságában. A várnagy már kapatosan érkezett, és jól látszott, hogy valami belülről emészti.

– Elveszett a haza! – vetette oda kurtán, mielőtt Logodi bármit is kérdezett volna. – Habsburg Mária menekül, és mi vele tartunk.

– Ki mindenki?

– Báthori István nádor, Oláh Miklós esztergomi főesperes, Bethlenfalvi Thurzó Elek, soroljam még?

Gáspár mesternek remegni kezdett a keze, ami nem kerülte el a nagyúr figyelmét.

– Jobban teszed, ha magad is összeszeded ingóságodat, és elhagyod Budát! A török előbb-utóbb ideér, de a zűrzavar már hamarabb ki fog törni. A polgárok így is a házaik mélyén reszketnek, sejtheted, mi lesz, ha a tudomásukra jut a pogány győzelem. A csőcselék felbátorodik, gyújt, öldököl. Láttam már ilyet, igaz, nem Budán!

Győzött a pogány, visszhangzott Logodi fejében.

– De nekem két fiam is a sereggel tartott, akik…

– Sajnálom! – vágta rá Bornemissza és kiürítette a kupáját. – Állítólag akkora embertömegek vonultak fel Mohácsnál, amekkorát a világ talán a Hunyadiak idejében látott utoljára. Egy holtfáradt, félig bolond hírnök szavaiból kellett kihámoznunk, hogy mi is történt valójában. Hatalmas vereség, több mint valószínű, hogy a király és sok-sok főember is odaveszett. Az ország vezetés nélkül maradt, a hadsereg maradéka fut, amerre lát.

– Akkor a fiaim…

– Ugye nem várod el, hogy tudjam, mi történt ekkora embertömegben két mészároskölökkel? – dörrent a borízű hang. – Pusztán a magyar seregben másfélszer annyian hadakoztak, mint Buda lakossága. A pogány pedig több mint kétszeres túlerőben volt. Felfoghatatlan számok ezek, Gáspár mester.

– Szapolyai?

– Nem érkezett oda.

– A kutya…

– Pofádat befogd! – csapott súlyos öklével az asztalra Bornemissza. – Ha oda is ér, pusztán annyi történik, hogy háromezerrel több a halottunk. A török tenger elnyelte volna őket. Ráadásul ideje sem volt. Ő Erdélyért felelős, nem a Királyságért. A pogány pedig ördögien rafinált. Pusztán azért veretett hidat a Dunára, hogy a magyarok azt higgyék, arról támad. Rókák! Némelykor úgy véltük, a horvátok felől érkeznek. Összezavartak minket. Sunyi módszer, de hatásos. Sajnos túl későn tudtuk meg a fősereg valódi útvonalát. A nyolc-tíz ezres cseh hadtest nem ért oda, a király pedig nem hajlott a jó szóra, hogy visszavonuljon. Azok a kutya határvidékiek ultimátumot adtak uralkodónknak: vagy harcba bocsátkozik a törökkel, vagy átpártolnak, és a magyarok ellen fognak hadat vívni! Bármily fura, ezt is meg lehet érteni. Ugyanis, ha király urunk visszavonulót fúj, a dunántúli és déli részeket prédálja fel a török, vagyis az ő otthonaikat. A határvidékek kegyetlen helyek, bizonytalan, vitatott földek, ahol az emberélet vajmi keveset ér. Attól tartok, Lajosnak nem volt más választása, mint hogy harcoljon.

– Semmi esély nem nyílt a győzelemre?

– Kezdetben voltak sikerek. A magyar jobbszárny lovassága állítólag megfutamította a ruméliai kutyákat, akik egész a szultánig futottak. Aztán eldördültek az ágyúk. A hírnök azt mondja, még csak nem is a tömegbe lövettek, hanem fölé. Felettébb átgondolt módszer. Perceken belül olyan füst lett, hogy a magyarok az orrukig nem láttak. A lovak megbokrosodtak, hisz nem arra lettek idomítva, hogy elviseljék azokat a pokoli hangokat. Kitört a zűrzavar.

Az idős férfi megcsóválta a fejét, majd egy újabb kortyot ivott. Ékköves gyűrűin táncot járt a gyertyafény.

– A hírnök azt mondja, volt egy utolsó, rögtönzött haditanács a forgatagban, ahol Tomori mindenképp visszavonulásra akarta bírni a királyt. Azonban Lajos urunk nem hajlott a jó szóra. Miután látta, hogy fordul a kocka, és a magyarok elvesztek, a futár útnak indult. Azóta több mint egy nap telt el, és semmi hír nem érkezett. De egy dolog biztos, Logodi: a keresztények elbukták a csatát![3]

És ti most menekültök, hátrahagyva minket. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy a várnagy szemére veti, de aztán belátta, hogy felettébb nagy ostobaság lenne.

– A feleségem terhes, a fiaim nagy valószínűséggel halottak – mormogta maga elé üres tekintettel.

– Mindenkinek megvan a saját tragédiája – ráncolta össze a homlokát Bornemissza. – Ami most következik, olyat még nem látott az ország. Mindig is kelet és nyugat harapófogójában álltunk, de talán kevésszer nyílt ekkora lehetősége az ellenségnek, hogy végleg felmorzsoljon minket. A história emlékezete szerint sok-sok emberöltővel ezelőtt a mongolok felprédálták Szent István birodalmát, azonban kitakarodásuk után Béla király megszállott erővel újból felépítette. Nem biztos, hogy adatik még egyszer esély a talpra állásra. Minden bizonnyal magad is tudod, az oszmán a legjelentősebb katonai erő a világban, a szultán hatalma már-már nem e világi.

– A Hunyadiak elbántak velük.

– János gubernátor is pontosan tudta, ahogy a fia is, hogy csak idő kérdése, hogy bekövetkezzen a tragédia. Szulejmán apja, Szelim, akit Véreskezűnek is becéztek, bekebelezte keletet, de ami még fontosabb, övé lett Egyiptom. Ezzel olyan gazdagságra tett szert, ami a világ urává tette.

Kelet, Egyiptom… Logodi számára ezek nem voltak többek bibliai helyeknél, amelyekről csak halovány elképzelései lehettek. Számára Egyiptom nem a gazdagságot és a pompát jelképezte, hanem a mérhetetlen sötétséget, ahonnan Isten kivezette az ő népét.

Kezébe temette az arcát.

– Most mi lesz? – sóhajtott.

– Fogadd meg a tanácsomat, szedd a cókmókodat, és meg se állj az Új Világig!

– Kegyelmes uramék hová tartanak? – Szemtelennek gondolta a kérdést, de mivel mindent elveszettnek érzett, bátorkodott feltenni.

– Pozsonyig mindenképp el kell jutni. Hogy aztán merre tovább, azt Istenen kívül senki élő nem tudja.

Logodi tisztában volt vele, hogy ez a korosodó, dagadt várnagy a múltban Mária királyné ellen is gyakorta intrikált. Legszívesebben a szemére vetette volna, de ehhez nem ivott eleget. Dühöt érzett, ami reménytelenségből és mérhetetlen kiszolgáltatottságból táplálkozott.

– Akkor mindennek vége – közölte, és lefordította a kupáját. Szemtelenség, avagy sem, úgy döntött, magára hagyja a várnagyot. El kell kezdeni a készülődést, csak a Jóisten tudja, hogy mikor ér ide az oszmán sereg. Tán lassítja őket a délvidéki dúlás, azonban a Bornemisszának igazsága van: ha a hírek elérik a várost, Budán zavargások kezdődnek. És már el is érték… Vajon hányan tudják még rajtam kívül? Elég-e a katonaság, hogy megfékezze a csőcseléket?

A várnagyot, úgy tűnt, nem zavarta, hogy magára hagyta. Újabb kupa bort töltött, és komótosan kortyolgatott, egészen addig, amíg vissza nem értek a katonák.

– Hozzátok a maradékot, én visszalovagolok a várba!

Logodi nem értette, hogy miért jött Bornemissza személyesen, elég lett volna, ha valamelyik szerviensét küldi. Tán biztosra akart menni? A hús kell, az utazás még a Dunán is viszontagságos. A hajó zátonyra futhat, a vontatók fáradnak, egy-két nap veszteglés bárhol megeshet. Valószínűleg a kincseket is magukkal viszik, annak pedig előbb-utóbb híre megy. Így is sok az országban a gazember, hát még ha megtudják, hogy elveszett a haza. Nincs idő a baszakodásra, idézte fel a várnagy trágár szavait. Mégis mitévő legyek? Szekérbe fogatni, kihajtani a városból, de azután hova tovább? A királynét és Bornemisszát tárt karokkal várja Pozsony és Bécs, de előttem és a többi menekülő elől az ország összes városkapuját becsukják. S ha be is engednek, nagy valószínűséggel ott sem lelhetek biztonságra, főleg, ha szekéren a vagyon. Az őröket le lehet fizetni, de a városok tele vannak latrokkal, félkézkalmárokkal. Az erdőkről nem is beszélve. Vajon kit fogadhatnék fel? Hisz a katonák is szökdösésbe kezdenek, ha ráébrednek, mi szakadt az országra. Közöttük is sok a hitvány, aki képes lenne kiforgatni a bőréből a híres Tőzsér Gazsit, a tehetős mészárost, aki ráadásul marhával kereskedik.

Miután Bornemissza két katonájával ellovagolt, pusztító magány telepedett mellére. Szinte ájultan esett ki az utcára. Elméje sikertelenül próbált menekülni a szörnyű igazság elől, hogy oda a haza, s hogy két szeretett gyermekét jó eséllyel felkoncolták a janicsárok. Tehetetlenségében faltól falig szédelgett, mintha részeg lenne, pedig a borgőz már rég kiszökött a fejéből. Úgy érezte, megüti a guta. Próbált higgadtan gondolkodni, egy kapualjban azonban összegörnyedt, és a földre okádott. Kóbor kutya cammogott oda, nyalni kezdte a szétterülő hányást, mire Logodi az oldalába rúgott.

Egy fohásznyi időre összerogyott, és úgy hevert a földön, akár az odahajított pendely. Úgy érezte, többé föl nem kell. Ám minél tovább feküdt, annál inkább hatalmasodtak el aggodalmas gondolatai. Nem tudta fejéből száműzni az égő falvak és a lángok elől szaladó, sikoltozó emberek látványát. Meggyulladt szénakazlak, az ég alját beborító tűztenger, száguldó akindzsik, dúló tatárok, irgalmat nem ismerő martalócok,

Menj tovább, bolond Gáspár! Mentsd, ami még menthető!

Fel sem tudta idézni, miként ért el házuk kapujáig. Felnézett, de a sötétségben csak árnyakat látott. Odafent rézkakas forgolódott a csillagok miriádja előtt.

Egy élet műve a ház és a mészárszék. És az örökség porrá lesz. Még az sem kizárt, hogy a pogányok felgyújtják, miután kifosztották.

A kezébe temette arcát. Hát ez az én sorsom, Istenem? Vajon mit tartogatsz még számomra?

Logodi Gáspár számára tartogatott még valamit az Úr.

A következő pillanatban meghallotta, amint Iluska felkiált. Jól ismerte a hangot, kétszer már volt hozzá szerencséje.

Megkezdődtek a szülési fájdalmak…

I.

A Jászkunság fűvel sűrűn borított lapályán békésen legelészik a csorda. A messzeség kéklő, a közeli erdők lombját enyhe szélfúvás simogatja. Borzas pásztor vigyázza a kérődző marhákat, kunfajta ember. Botra támaszkodva áll, sűrűn vakaródzva. A csorda fölött „bozsgó” bögölyfelhő őt sem kíméli.

A marhák szívósak, a gazdák egész évben ridegen tartják a csordát, hogy aztán lábon kőre vigyék, messzi nyugati városokba. Némelyek úgy tartják, ez a fajta elődje még a honfoglaló ősökkel érkezett a messzi napkelet tágas pusztáiról. Akkoriban kis teste, rövid szarva és vöröses szőre volt, egészen addig, amíg az itt honos őstulokkal össze nem pároztatták. Sokan elvetették ezt a nézetet. A csordások közül a legtöbben úgy vélekedtek, hogy a szürke idestova négyszáz éve jelent meg, a tatárok elől menekülő kunok csordáiban, s ha valakinek, nekik hinni lehetett. A néhai szabad pásztorok a tudást apáról fiúra adták.

A nap hamar felszárította a hajnali harmatot, tikkasztó délelőtt volt kilátásban. A gulyás ugyan megérezte, ha eső jön, de leginkább magának mondta el, vagy a kuvaszoknak, akik a marhák körül őgyelegtek, belekapva valamely kujtorgó szándékú jószágba. A csatakos szőrű kutyák sűrűn figyelték az erdőt, mert farkas érkezhetett arról, netán kiéhezett, rossz szándékú lator, akiből oly sok járta manapság a pusztát. Sőt! Arra is volt számos példa, hogy egyébként juhzabáló pogányok ütöttek be, és marhákat hajtottak el, miközben a pásztort félholtra verték. A jelentések legtöbbször elhaltak, ami még inkább mutatta, hogy kutya világ járja, főleg török területen. Lejjebb a déli részek egészen elnéptelenedtek, sok embert a balkáni rabszolgapiacokra hajtottak. Ide messze voltak a végházak, ahonnan katonák száguldhattak ki a mezőre, ha népesebb fegyverest látnak közeledni. Vagyis védelemre nem igazán számíthatott az emberfia, legfeljebb beterelte a csordát a mocsárba, ahová az akindzsik, egyéb martalócok nem merészkedtek. Úgy beszélték, a pogánynak is érdeke, hogy a marhákat nyugatra vigyék, hisz a budai pasalik[4] egyik legfontosabb jövedelme származik belőle. A dunai révek, vámhelyek mind az ő kezükön voltak. Mégis prédált, ha a kedve úgy hozta.

A kun pásztor úgy rágcsálta a fűszálat, akár a kérődző barom, miközben résnyire húzott szemmel figyelte, amint két lovasember vált ki a jegenyésből. Hitvány parasztok lehetnek, meglehet, maga az uraság Kecskemét környékéről. Hegyeset pökött. A néhai szabad pásztorok leszármazottai nem igazán szívelték a jobbágyokat, akik szebbnél szebb legelőket túrtak fel, és igába hajtották a szabadságra született barmot. Hát még a parasztpolgárokat…

A lovasok apró bogaraknak tűntek, poroszkálva jöttek.

Borús István nyergéből a mellette léptető Ádámra sandított. A harmincas éveit taposó legény egyenesen ülte meg a lovat. Arca szép volt, igaz, egy helyen sebes, de még ez is rásegített igéző tekintetére. Vékony, szálas fickó, de vajon az oldalán lógó szablyát forgatni is tudja, vagy csak felkötötte, mint némely sete budai polgár?

Ha nem ismerte volna néhai apját, aki az ország egy igen jelentős tőzsére volt, tán el is hajtja. Éppen más is megvásárolhatja a marhát, a vásárokon hamar elkelnek. Járt utat járatlanért nem szokás elhagyni, de a Logodi név mégiscsak nyom a latba. És ez a kölökképű még hasonlít is az apjára. Szófukar, eres kezű, hetyke bajuszú szerzet. Miután süvegét levette, látszott, hogy sűrű barna hajába még egyetlen ősz hajszál sem keveredett. Dolmánya jóféle, csizmája hajlékony bőrből varrott, rajta rezes sarkantyú díszeleg. Budai török csizmadia munkája. Vagyis pézes’ ember…

Amikor a kun pásztorhoz értek, amaz megemelte foszladozó nemezsüvegét. Láthatóan csak rá pillantott, a budai legényre fittyet hányt. Úgy tűnt, Logodi Ádámot ez nem különösebben zavarja, el volt foglalva, hogy lovát nyugtassa. A hátas borzasztóan szenvedett a csorda körül röpdöső böglyöktől.

– Nem ártana, ha a vendég urat is köszöntenéd, Törtel! – förmedt a kiismerhetetlen képű kunra, mire amaz a puszta földjére sercintett.

No, de ez már felbőszítette Borús Istvánt, olyannyira, hogy az övéhez kapott.

– A beste kurvanyádat, te kun sátán! Emeld meg a süveged, vagy megkóstolod a fokosomat!

A pásztoron látszott, hogy megrettent. Bánta már a tiszteletlenséget. Gyorsan lekapta nyűttes fejfedőjét, de meg is hajolt.

– Te Ádám! Magad szeretnéd kiválasztani a barmot, vagy megbízol ebben a szarháziban?

A fiatal tőzsér végigmérte a csordást. Széles járomcsont, karvalyszem, fekete bajusz. Némely vélekedés szerint a magyarok is így nézhettek ki, mikor bejöttek az országba. Elvétve még lehetett látni egy-egy nemezsátrat a Kunság berkeiben, de évről évre kevesebbet. Hitüket, szokásaikat maguk mögött hagyták, de hogy az ilyen magányos szerzetek fejében miféle pogány gondolatok jártak-keltek, azt ember nem tudhatta.

– Megbízom benne – szólt.

– Fogod magad, szólsz Seregélynek és Orsovainak és elkerítetek kétszázat a legszebbek közül! Száznegyven belőle ökör legyen! Kapd magad, vagy a derekadat töröm! Még egyszer viselkedj így, és kilöklek a munkából, aztán mehetsz pogányt kalauzolni!

A pásztor elkotródott. Borús alig tudott lenyugodni.

– Ezek a kun ördögök rosszabbak a töröknél. Gőgös, fennhéjázó, pofátlan gazemberek. Még a gazdag földesembert is parasztnak híjják’. Talán hallottál róla, hogy miután támogatták a kutya Dózsát, megszűnt az adómentességük. Ettől még dölyfösebbé váltak. Néhány előkelőbbet az oppidumok[5] terén húztak karóba, azt is nehezen felejtik. Sokan közülük felcsaptak hajdúnak. Az őseik igencsak értettek a fosztogatáshoz, úgyhogy hamar visszavedlettek valódi önmagukká. Még szerencse, hogy a pásztorkodás a vérükben van, ha nem így lenne, már ló mögé köttettem volna ezt a Törtelt. Láthatod, ez is olyan, mint a tyúklétra.

– Az milyen?

– Szaros és fogatlan. Mint kiderült, székkapitány[6] volt valamelyik távoli őse, és nem igazán akarja elfeledni. Kelés a seggemen. Nem elég a török, még ezekkel is huzakodjon az emberfia.

– Mennyi székről tudunk a környéken?

– Hét ismeretes: a Halas-, a Szentelt-, a Kolbáz-, a Kecskemét-, a Kara-, a Mizse- és a Hantos-szék. Meg asztán’ ott a Berény is, de azok jászok. S hogy ezek melyik néhai nemzetségek területeit foglalják magukban? Hát tőlem ugyan ne kérdezd, de Törteltől se. Ő mostanra nagyjából csak a barmok nyelvén beszél. Legeltettek itt Csertánok, Olások, Kórok, Borcsolok és csak a Jóisten tudja felsorolni, hányfajta istentelen söpredék. A Halas- és a Szentelt-szék eltünedezőben van az elnéptelenedés és az elvándorlás okán. Mondhatnám, hogy hála a töröknek, de véleményem szerint a kunokat és az oszmánokat egyazon sakál szoptatta.

Egy ideig nem szóltak egymáshoz, Logodi kiismerhetetlenül fürkészte a határt.

– Te Ádám! Juhot is szeretnél? – törte meg a csendet végül Borús. – Jó viszonyt ápolok a birkásgazdákkal. A legkisebb nyájaik is legalább száz jószágot számlálnak. Negyvenegy gazda legeltet a kecskeméti határban, vagyis a szógálatukban’ álló pásztorok úgy lepik el a határt, mint legyek a tehénszart. Zömük kétszáz, kétszázötven állatot tart. Pető Demeter és Szabó Péter négyszáz-négyszáz birkával bír. Ebből persze lejön a növendékbárány, de a szám így is óriási. Első helyen állunk a hászvárosok sorában. Nem véletlen: a török hadsereget élelmezni kell.

– Csak marhát, abból is a sőrét – utasította el az ajánlatot Logodi. – Ez lesz az első utam, szeretném magam is látni, miként járja a dolog. Nehezen álltunk talpra Mohács után, Buda török kézre kerülése is igencsak ártott az üzletnek. Apám néhány éve elholt, így reám maradt a munka.

– Megértem, fiam, keserű az élet manapság mindenfelé. Ha mégis meggondolnád magad, tudod, hol találsz. Ménesem is van, erős lovakkal, illetve szalontai disznó, ami komisz, erőszakos fajta. Kinn ellenek a pusztában, messzire lehet őket hajtani, bírják a viszontagságokat, akár bakonyi testvéreik.

– Köszönöm, de valóban csak marhát hajtanék. A csordához hozzájön még Tar István és Thököly Sebestyén uramék nagyjából hatszáz jószága, melyek között juhok is lesznek.

A debreceni Tar István, vagyis a szétszakadt magyarság egyik legmódosabb tőzsére. Aztán ott van a feltörekvő Thököly Sebő, Nagyszombatból. Már most fényes jövőt jósolnak neki. Ha ilyesforma emberekkel társul ez a fiú, felragyoghat a szerencsecsillaga, bár mondják, a virtust igencsak kedveli. Katonaembernek is elmehetne.

– Széles csorda lesz, fel kell készülni a nagyobb hajtásokra. Bécs császárváros lett, így még több katona fog odahúzni – csapta össze tenyerét Borús. – Én mondom neked, nemsokára százezrekben lesz mérhető a kivitel.

Évente mintegy ötven-hatvan ezer marha hagyta el az országot, jobb években akár több is. A legelőket béreltették, a szegényebb tőzsérek akár hárman-négyen is összefogtak. Ádám is tisztában volt mindezzel, de ez a kunsági parasztpolgár jóval összetettebb képet látott.

– Mennyi pusztát bérel Kecskemét városa? – kérdezte Logodi.

– Hetet. Ágasegyház, Bábony, Borbásszállás, Köncsög, Matkó, Monostor és Páhi. Jó a búzának, szénának.

– Innen keletre miként áll a kereskedés?

– Paradicsomi állapotok uralkodnak a pokolban.

– Hogy érti ezt kelmed?

– Az utak bizonytalanok, még a nagyobbak is, mint amilyen a Szolnok–Balaszentmiklós–Fegyvernek–Bánhalma–Hegyes–Kócsszoboszló–Debrecen útvonal. A török befészkelésével megmaradtak a régi szokások, az emberek mégis elbizonytalanodtak. A vásárokat végváriak is megütik, olykor több száz katonát összeverbuválva. A szolnoki bég akaratoskodik, és fát követel a debreceniektől palánkjának megerősítésére, ami nem csoda, hisz az egyik legforgalmasabb hely a Tisza vidékén. Törvénykönyvet is írtak, melyben intézkedések foglaltattak a szandzsák területére behozott és eladott borokról, a vágóhidakról, a szilaj marhák, juhok, kecskék, disznók áthajtásáról – vett egy nagy levegőt Borús –, de még az osztrák–német föld irányába menő, illetve jövő kereskedőkről, az állatbőrök, ruházati és élelmi cikkek, a szekéren vásárra szállított gabona, széna, fa és nád, a szekereken hozott fazék, bögre és faedények, a sajt, a vaj, a méz, a zsír, a behozott posztók, a vízen hajóval érkező „gabona és élelmiszerfélék” illetékének összegéről, a vásárra érkező kereskedők és a piaci árusok helypénzéről is. – Elhallgatott egy pillanatra. – Te ugyan megbízol Törtelben, de nekem vívnom kell a hatodrangú tőzsérek göbölygyűjtőivel, akik igencsak áron alul akarják elvinni a sőremarhát. A parasztok sirámaitól hangos a határ. Ha jelentést akarnak tenni a dúlásról, mind a végváriak, mind a törökök megverik őket. Többnyire meg is érdemlik. Vég nélkül sorolhatnám, Ádám.

Egész addig csöndben maradtak, míg a csordások el nem kerítették a barmokat. Jó óra eltelt, mire szemügyre vették. Ádám elégedetten biccentett, Törtel és társai értettek a dolgukhoz.

– Vác messze van – szólt Borús. – E területről a tőzsérek jobbára Ráckeve, Dunaföldvár, Paks, Tolna, avagy Báta irányába hajtanak, és ott vámoltatják el a barmokat.

– Igen, tudom – szólt Ádám, miközben továbbra is az egészséges állatokban gyönyörködött. Volt is miben: az ökrök erősek, szilajok, a tehenek kecsesek, izmosak. Kiváló terpeszkedésű szarvak, egészséges szőr, vaskos kendő,[7] megannyi hús. Hiába, a nyári fű gazdag táplálék, a Jászkunság pedig hírhedten jó legeltetővidék.

– Tar István bátyámat és Thököly Sebestyén uramat mégsem rángatnám le délre – folytatta Logodi. – Mint tudja kelmed, a debreceniek Vácott vámoltatnak. Tar a város határában bérel is egy jókora területet az érkező marháknak. Ezerszámra hajtat nyugatra, de még keletre is. Ha nem tévedek, maga is ismeri Istvánt.

– Ki ne ismerné ebben a szakmában? Váci legelőjéről is tudok. Oda hajtassam a marhákat?

Ádám biccentett.

– Rendben – bólintott Borús. – Nemsokára megbillogozzuk őket.

[1] A vágólegények feladata volt az állatok leölése és feldarabolása, a székálló legények pedig a kimérést végezték.

[2] Csak azt az állatot lehet levágni, melyet előzőleg a húslátómester megtekintett és levágását engedélyezte.

[3] A mohácsi csata eredetileg nem augusztus 29-én, hanem szeptember 8-án zajlott le. Ennek oka, hogy 1526-ban még a Julianus-naptárt használták, majd ötvenhat év múlva, 1582-ben XIII. Gergely pápa rendelkezése alapján egy naptárreformra került sor (Gergely-naptár). Itt történt egy csúszás: október 4-e után október 15-e következett, ezért fontos megjegyezni, hogy az augusztus 29-i dátum a mohácsi csatának csak az emléknapja.

[4] Pasalik: a vilajet másik megnevezése. Jobbára azon területeket hívták így, amelyek élén a beglerbég, a pasa áll.

[5] Mezővárosok.

[6] A szék a szászok és székelyek székeihez hasonlóan bírói széket jelentett. A rendszer nyilvánvalóan a régebbi kun nemzetségek alapján jött létre, a nemzetségfők válhattak a székek kapitányaivá. (Wikipédia)

[7] Kendőnek hívják a szürke marha nyaka alatt húzódó széles bőrlebernyeget.