Shirley

AKIK SZEREPELNEK EBBEN A TÖRTÉNETBEN

MITU ÉS KONGOR

SOGOLON, másként tiltott liliom és Holdbanya
AZ APJA
A LEGIDŐSEBB FIVÉR
A KÖZÉPSŐ FIVÉR
A LEGKISEBB FIVÉR
PITONASSZONY

AZORA KISASSZONY, egy örömtanya tulajdonosa
YANYA, szajhái egyike
DINTI, egy másik

KOMWONO ASSZONY, egy dölyfös asszony
KOMWONO GAZDA, a férje
MORONGO ÚRNŐ, a nővére

UKUNDUNKA, egy talizmánhoz kötött szörnyeteg

A SZAKÁCSNŐ, másként Szakácsnő

NANIL, egy rabszolga

KEME, királyi felderítő, a Fasisi Vörös Sereg tábornagya

WANGECHI, Basu Fumanguru asszonya
MILITU, szintén az asszonya

OMOLUZU, tetőjáró árnydémonok

AZARI MOSSI, a kongori törzsfő seregének harmadik prefektusa

MAWANA BOSZORKÁK, földi szirének, avagy sárdzsenguk

FASISI

YÉTÚNDE, Keme felesége
KEME, fiú
SERWA, lány
ABA, lány
LURUM, fiú
EHEDE, fiú
MATISHA, lány
NDAMBI, lány

BEREMU, egy oroszlán

MAKAYA, egy másik oroszlán

DOUNGOUROU úrnő, Fasisi királyi udvarának hölgye

KAABU úrnő, udvarhölgy
KAABU nagyúr, a férje, szintén udvaronc

A SANGOMIN, a halottidéző és boszorkányvadász Sangoma szekta famulusai

KWASH KAGAR, az Északi Királyság ura és Likud herceg atyja Akum házából
WUTU KIRÁLYNÉ, a második felesége
JELEZA, a nővére
LOKJI, a nővére

KWASH MOKI, Kwash Kagar fia, korábban Likud herceg
ADUKE, ikerfia, a későbbi Kwash Liongo
ABEKE, ikerfia
EMINI, hercegnő, a nővére
MAJOZI, herceg, a hercegnő férje

KWASH ADUWARE, Liongo fia

KWASH NETU, Aduware fia

KWASH DARA, Netu fia

AZ OKYEAME, a király hírvivői

AZ AESI, a király kancellárja

ALAYA, déli igric

DJABE, zsoldos a Hét Szárnyból

OUMOU, Keme barátja

BIMBOLA, bártulajdonos Góban

OLU, háborús hős, Kagar seregének parancsnoka

VUNAKWE, a hercegnő kísérője

ITULU, a hercegnő kísérője

ELSŐ UDVARHÖLGY, a hercegnő szolgálóinak vezetője

ASAFA, Kagar seregének tábornoka

DIAMANTE, egy másik tábornok

SCALA, egy halott vén

KANTU, egy vérharcos

AZ ISTENI APÁCAREND, Mantha erődjének apácái

DÉLEN

BUNSHI/POPELE, vízi istennő

NSAKA NE VAMPI, fejvadász
OSEYE, a nővére

NYKA, zsoldos

BISIMBI, gyilkos vízi nimfák

BOLOM, déli igric
IKEDE, a dédunokája, szintén igric

YUMBÓK, bozóttündérek

CHIPFALAMBULA, egy nagy hal

MANTHA

LETHABO, apáca

LISSISOLO, Kwash Dara nővére

NINKI NANKA, folyósárkány

MITU HERCEGE, magától értetődik

BASU FUMANGURU, az Északi Királyság vénje

RÉGENSNŐVÉR, az isteni apácarend főnökasszonya

DOLINGO

JAKWU, a déli király harcosa (elhunyt)

NNIMNIM NŐ, a gyógyító és helyreállító varázslat mestere

DOLINGO KIRÁLYNŐJE, magától értetődik
A KANCELLÁRJA
A FEHÉR TUDÓSOK, a legsötétebb halottidézők és alkimisták

IPUNDULU, vérszívó villámmadár

ISHOLOGU, gazdátlan Ipundulu

SASABONSAM, denevérszárnyas ogre

ADZE, vérszívó és bogárhad

ELOKO, pusztai troll és kannibál

A FIÚ, Lissisolo névtelen fia

MALAKAL, KÉSŐBB KONGOR

A HÉT SZÁRNY, zsoldosok

SAPOGO, nagyon magas, de nem óriás

AMADU, rabszolga-kereskedő
BIBI, a szolgája

NYOMKÖVETŐ, a vadász, aki más néven nem ismeretes

LEOPÁRD, alakváltó vadász, aki néhány egyéb néven is ismert
FUMELI, a Leopárd íjásza

ZOGBANU, trollok, eredetileg a Vérlápról

VENIN, egy lány, akit a Zogbanu áldozatának neveltek

1

NÉVTELEN LEÁNY

K’hwi mahwin

EGY

Egyik éjjel az álomdzsungelben jártam. Nem álmot láttam, hanem emléket, ami azért ugrott elő, hogy az álmon élősködjék. Az álomemlékben pedig ott egy lány. Nézd csak a lányt. A lányt, aki a régi termeszdombban él. Három fivére szerint, akik a nagy kunyhóban laknak, az a domb egy óriás felfelé fordított, rothadó szívére emlékeztet, bár ebből a lány egyetlen szót sem ért. A lány csak szorosan összepréseli ajkait a domb üreges mélyén, ahol a fal vörös vályog és durva tapintású. Nincs ablak, hacsak nem hívunk annak egy lyukat a falban, de akkor számtalan ablak van, szerteszét és körbe-körbe, hogy a fény keresztül-kasul és fel-alá a testére vetüljön, engedje belopódzni és megülni a forróságot, az üregben kígyóként siklani a szelet. A termeszek rég elhagyták ezt a dombot. Ezen a helyen egy kutyát se tartana senki, de látod, őt éppen itt tartják.

A két lába egyre hosszabb, de még pálcika, a feje mind nagyobb, de melle laposabb a pusztánál, talán abban a korban van, mielőtt a teste burjánzani kezdene, de senki sem bajlódik azzal, hogy számontartsa az éveit. Ők mégis minden nyarát megjelölik, haraggal és gyásszal húznak új strigulát. Ők, a fivérei. Így követik mégis a létezését. Az évnek abban a szakában felhőként ereszkedik rájuk az ártó gonoszság, amiért őt hibáztatják. Ezért préseli össze szorosan az ajkait, mert ebbe a szilárd pontba kapaszkodik, ami éppúgy szilaj, mint ökölbe szoruló kezének percei. Az eltökéltség az arcán a szellemét tükrözi. Igen. Eldöntetett. Elszökik innét, kimászik ebből a lyukból, és szalad, soha meg nem áll. Ha lepotyognak a lábujjai, a sarkán szalad tovább, ha leesik a sarka, térden csúszva, ha leesik a térde is, majd kúszik. Kicsit úgy, ahogy egy baba mászik az anyjához. A halott anyjához, aki nem érte meg, hogy nevet adhasson neki.

Ahogy a kis fény ki-be szökik a lyukakon át, megszámlálhatja a napokat. A tehénszar bűzéből tudja, hogy egyik fivére a földet szántja az új vetésnek, ami csak azt jelentheti, hogy Arb vagy Gidada van, a Camsa hold kilencedik vagy tizedik napja. Ha jobban körülnéz, látja a nagy levelet, amire előző este a zabkását löttyintették. Minden negyedholdban csak kétszer kap enni, ha el nem felejtik. Jobbára csak hagyják éhezni, s ha éjjel eszükbe is jut, csak legyintenek, hogy már úgyis késő, majd valami szellem megeteti álmában.

Nézd meg a lányt. Figyeld, hogy fülel. Abból különbözteti meg az évszakokat, hogy a fivérei egymásnak kurjongatnak, mikor vessenek kölest, és mikor hagyják pihenni a földet. Az esős napok és száraz napok árulkodnak a többiről. Máskülönben csak kötelet vetnek a nyakára csatolt pántra, és kirángatják a termeszdombból, odakötik egy ághoz, és átvonszolják a mezőn, üvöltöznek vele, hogy csupasz kézzel szántsa be a tehénszart, kecskeszart, disznószart, szarvasszart. Mártsd a kezed a földbe, és jó mélyen keverd el a szarral, hogy megteremjen a táplálékod, amit nem érdemelsz. A lány adóssággal jött a világra, amit sosem róhat le egészen a három fivére felé.

Nézd csak a fiúkat. A fivérei, az idősebb kettő nevet a sipákoló legkisebben. Olyanok, mint mikor születtek, nem viselnek mást, csak sárga, vörös és kék szalmapárnát a könyökükön és sípcsontjukon, meg apró szalmapajzsokat az ujjperceiken. Az idősebb kettő sisakja olyan, mintha szalmakosarat borítana a fejére. Sárga és zöld sisakok. A lány kimászik forró kemencéjéből, hogy őket nézze. A legidősebb fivér olyan hosszú botot forgat, mint a ház. Pörög és forog, felugrik, mintha táncolna, azután áthemperedik, felpattan, és egyenesen a középső fivér nyakának lendíti a botot. A középső fivér felüvölt:

– Szukafattya!

– Egy anyától vagyunk – nevet a legidősebb fivér. Csak egy szempillantásra fordul el, de így is túl lassú. Botütés lobbant tüzet a bal vállában. Nevetve lendül körbe, pedig a csapás vért fakaszt. Most aztán megteszi. Két marokra fogja a botot, mint a szekercét, és szalad a fivére után, egyik csapást a másik után zúdítja rá. A középső fivér bevisz két ütést, de a legidősebb túl fürge. Csak lendít, lendít és lendít, csapkod és csapkod és csapkod. Egy a mellkasra, egy a bal karra, egy az ajkakra, hogy felfakadjanak.

– Csak játszódunk, testvér – köp vért a középső fivér.

A legkisebb próbálja megszorítani a nagy sisakot apró fején, de kudarcot vall.

– Elbánok mindkettőtökkel – jelenti ki.

– Nézd a kis szarzsákot – horkan fel a legidősebb fivér. – Tudod te, fiú, miért megyünk a dongára?

– Nem vagyok bolond. Győzni akartok a botviadalban. Megölni a bolondot, aki kiáll ellenetek.

A két fivér úgy mered a legkisebbre, mintha idegen toppanna közéjük.

– Túl fiatal vagy, testvér.

– Játszani akarok!

A legidősebb fivér felé fordul:

– Nem tudsz te semmit a dongáról. Tudod egyáltalán, mire való a bot?

– Süket vagy? Harcolni akarok, és ölni!

– Nem, kis szaros. Ez csak az első bot. Ha majd győzöl, használhatod a másikat. Kérdezd csak meg bármelyik szép lányt, aki eljár a botviadalokra.

Vigyorogva fordul a középső fivérhez, aki visszavigyorog rá. A legkisebb összezavarodik.

– De te egy botot használsz a viadalhoz, nem kettőt.

– Mondom. Túl fiatal vagy.

A középső fivér a legkisebb farkára mutat.

– A kistestvér botja még csak gallyacska.

A két fivér elég hosszan nevet, hogy a legkisebb arca elsötétüljön a haragtól, de nem azért, mert még most sem érti, hanem mert igen. A kislány nézi. Hogyan markolja meg a botot, és emeli lendítésre, milyen keményen sújt le, épp a középső fivér háta közepére. Sikolt, az idősebb fivér megpördül, és botja homlokon találja a legkisebbet, azután újra lendít, és a bot a térde mögött csattan. A legkisebb fivér felbukik, és a legidősebb sújtásai záporozni kezdenek rá. A legkisebb sipákol, amíg a középső megragadja a legidősebb karját. Elmennek, ott hagyják a legkisebbet a mocsokban fetrengeni, de az felhagy a bőgéssel, és utánuk szalad, mikor már senki se figyel rá. A kislány távolabb kúszik, és felveszi a hátrahagyott botot. Erősebb és keményebb, mint várta, hosszabb is. Háromszorta magasabb nála. Megperdíti, a földre csap vele, és felveri a port.

*

Vártunk, hogy anya négyszer sikoltson, úgy bizony, mondja neki a legidősebb. A nap már lemegy, de az éjszaka még nem jön, és kétszer meghúzkodja a láncát, hogy előbújjon, pedig legtöbbször csak minden figyelmeztetés nélkül kirángatja, s mire elereszti, a lány már fuldoklik. Pálmabortól kótyagos a feje, ezért olyan dolgokat fog mondani, amit máskor nem mondana. Rángatja a láncot, mintha csökönyös öszvér volna, mégis ez az egyetlen alkalom, mikor a ház közelébe engedi. Mikor így tesz, a lányban feléled egy ködös emlék az apjáról, ahogy felveszi és mosolyog, de az a mosoly gyorsan lehervad, a karok erőtlenné válnak, és jön egy szemhunyásnyi idő, míg a levegőben lebeg, mielőtt a földre hullna. Vártunk, hogy anya négyszer sikoltson, mondja, mert a négy fiút jelent, a három lányt. Hanem anya nem sikoltott.

A legidősebb fivér elmeséli a történetet, de az nem ölt formát a pálmabor miatt. Látod atyámat? Látod a büszkeségét, mikor anya hasa úgy kikerekedik, mintha el akarná húzni? A három fiúból négy lesz, ha meg lány jön, majd kiházasíthatja, ha meggazdagszik, vagy eladhatja, ha szegény marad. A fivéreid figyelik, ahogy atyád számol, amíg meg nem születik a kisded, mert anya a saját anyja házában hordja ki. Mind várjuk a fiú érkezésének hírét, de a legkisebb mindennél inkább, mert végre idősebb fivér lehet, és teheti, amit az idősebb fivérek szoktak. Atyád várja a hírt, de meg is pihen, miután végre hallgatott az asszonyára, mikor azt mondta neki: Férjuram, túl apró ez a ház mindünknek. Hogy nagyobbá tegye, kidönti a magtár falát, és épít egy nagyobb szobát a két idősebb fiúnak, azután egy másikat a kisebbnek és az úton lévőnek, meg még egyet anya varrószobájának, mert ő a legdicsőbb az asszonyok közül. Egyet még a nagymamának is, akit ki nem áll, de mégsem hagyhat egyedül élni. Várjuk, hogy anya negyedszer sikoltson, de nem jön a negyedik sikoly, és nem jön három se. Amikor a nagymama kunyhójához megyünk, azt mondja: A baba, lábbal előre jött, nyakán a köldökzsinórral. A lányom csak vérzett és vérzett és vérzett, amíg minden vérét elfolyatta, azután kifordult a szeme, és meghalt. Ko oroji adekwu ebila afingwi, mondja nagymama, pedig még nem jött el az ideje. Te kis ördög, te anyagyilkos, olyan vagy, mint egy apró kis hályog, ami megvakítja az egész szemet.

Nézd, milyen átkot vontál erre a házra! Atyám egyik reggel zokog, máskor táncra perdül, éjjelente az ősatyák álnokságát kárhoztatja. Szólunk a pappal, mondja. Amulettet viselünk, meghívjuk a vihar és az utazók isteneit, nem eszünk faggyút, se babot vagy nyíltól átjárt húst, akkor miért mérnek ránk ilyen próbát az istenek? Asszonyom örömét lelte a várandósságban, örömét lelte a férjében, és hat holdon át nem feküdtünk egymással, akkor miért szabadítják ezt ránk az istenek? Miért, mikor itallal áldozunk és dicsérjük a folyók istennőjét, aki az anyaméh vizének is úrnője? Senki nem hívja tébolyultnak, mígnem egy nap látjuk, hogy hétrét görnyeszti testét, mellkasára húzza térdét, és a tulajdon szájába pisál. Azután már tébolyultnak nevezzük. A szülés utáni harmadik nap a névadó ünnep, de senki nem jön, és senki nem megy. Senki nem mer elnevezni, mert átok vagy, s csak egy rosszabb létezik egy átok kihordásánál, az elnevezése, mert valahányszor a neveden hívunk, megidézed a bajt. Ezért nincs neved. Ezért, kistestvér, ezért nem köpött senki krokodilborsot a szádba, hogy ne válj feslett asszonnyá, ezért nem készített senki vasból nyakláncot, elvágni téged a szellemvilágtól.

Egy új éjszaka. A kislány érzi nyakán a rántást, ami egyre csak erősödik, mígnem olyan ádáz erővel tépi ki a termeszdomb méhéből, hogy a kis nyílást áttörve nagyobb lyukat hagy maga után. Egyre csak rángatják, át sáron és mocskon, át a tyúkszaron, épp a nyakát nem törik ki, mielőtt megragadja a láncot, mielőtt meglátja, hogy mind közelebb és közelebb vonják a házhoz. Hátára fordulva látja, hogy senki nem húzza, csak a földön siklik valami. Óriás fehér és sárga piton akasztja farkát a lánc szemeibe, s ahogy a ház felé tart, akaratán kívül magával vonszolja. A lány fél, mit tesz majd a piton, ha eléri alvó fivérei házát, mégsem jön a torkára sikoly, se kiáltás, se zokogás.

Akkor a piton farka kicsusszan a láncszemből. Nem is kicsusszan, hiszen látni a sötétben. Mind kisebbé válik, mintha a kígyó magába húzná. Ahogy a farok egyre kisebb, a kígyó egyre szélesebb és nagyobb, mint egy selyemgubó, olyan, mert a bőre alatt is mozgolódás támad. Fehér és sárga csomók tekeregnek és nyújtóznak, forognak és orsóznak, mígnem két kéz tör elő a bőr mögül, hogy szétszakítsa az egész testet. A levedlett bőrből mezítelen nőalak emelkedik ki. A kígyóasszony vissza se néz, csak megy egyenesen a háznak, hogy megkerülje. A kislány néhány lépés távolságból követi, a ház hátsó oldaláig, ahol a pitonasszony átmászik a középső fivér ablakán. Leül a porba, és fülét hegyezi a néma sötétben, amíg fivére ablaka mögül egy férfi kiáltása hallatszik. Egyre hangosabb és hangosabb ez a kiáltás, elég hangos ahhoz, hogy felpattanjon, és az ablakhoz szaladjon, ami túl magasan van, ezért kutakodni kezd a sötétben, mire állhatna fel. Csak egy törött lábú, öreg ülőkét talál. Olajlámpás borongós fénye világítja meg a szobát. A padlón ott a fivére, rajta ott lovagol a pitonasszony. Fel és alá ugrándozik, mintha el akarna érni valamit, míg a fivér tekereg és rángatózik alatta, mintha ütlegelnék. Azután felkiált, ahogy az asszony végzett vele, meghalt, és egész testével a padlóra omlik. Azután sírva fakad, míg mindeközben a pitonasszony nem szól semmit. Senki nem jön ide, csak ez a riherongy boszorka, mondja a fivér. Nem vagyok se riherongy, se boszorka, csak el vagytok átkozva, feleli amaz. Te és a fivéreid, a tébolyult apád és a halott anyád. Mind átkozottak vagytok, ezért kerülnek még a szajhák is.

– Meg kéne ölnötök a lányt – teszi hozzá a pitonasszony.

– Hiába próbáltuk, visszajött – nyög fel a fivér. A kislány kis híján lebukik a zsámolyról.

– Négy nappal azután, hogy őrületbe kergette atyánkat, és a túlvilágra űzte anyánkat, a fivéreimmel kivittük a bozótos mélyére, hogy otthagyjuk. Hinnéd, hogy az átkozott visszatalált hozzánk? Még csak nem is kúszva-mászva. A faluban azt mondják, a bozóttündér yumbók táplálták nektárral és tört magvakkal. A kis mágus, így nevezik. Miatta kerülnek minket. Minket okolnak, ha nem esik, vagy szegényes a termés. Hiába mondom, hogy jöjjenek érte, és vigyék, ha az kell. Csinálhatok bármit, nem jön ide senki. Mi hárman is a könyöradományokon tengődtünk, amíg meg nem termeltük a magunkét. Ő az oka mindennek. Ő az oka annak, hogy nincs más asszonyom, csak te.

– Nem vagyok az asszonyod – mordul rá a pitonasszony.

*

Sok hold jön-megy, s velük az évek. A lány már nagyobb, haja szurtos csomókban lóg, amíg ki nem tépdesi, s ha megszólal, a fivérei sokszor mintha az anyjukat hallanák. Kitanulja a felnőttek dolgait, mert soha egy szó nem kerüli el a figyelmét. A legkisebb kétszer is megcsapná, de elkapja a kezét, és visszaüt. Senki sem tanít neki énekeket, kitalálja hát a maga énekeit, és kezdi meglátni a kötél végén túli eget, de még a termeszdombban él, még mindig a földet és kecskeszart vájkálja, még most is szórakozásból ostorozzák, taposnak a hátára, nyomják a latyakba. Ha már megölted anyánkat, mondja a legkisebb, legalább lettél volna fiú. Érzi, ahogy elmaradnak mögötte a holdak és nyarak, de a fivérei nem mozdulnak el a naptól, mikor ő megszületett és az anyja meghalt.

Valahányszor a nagyobbak keletre utaznak, mert a faluban egy asszonyt se kaphatnak meg, a legkisebb eljön hozzá. Az arcán látni, hogy egész nap gonosz gondolatok járnak a fejében. A bátyáim szerencsések, mondja, őket beavatták még anyánk halála előtt. Szerencséjük, hogy mindketten férfiak, de az én szerencsém elszállt veled. A vének nem metélnek körül, és avatnak férfivá, mert mind átkozottak lettünk. Miután nyolc napon át mindennap megtapossa a lányt a földön, a kilencediken beletapossa a tüskebokorba.

A lány tudja, miért gyűlölik, mert minden éjjel elmondják. Kis démon, anyagyilkos, mikor hallgat már el anyánk, kérdezik. Mikor szűnik meg átkozni a túlvilágról az ördögfiókát, aki utat vágott-perzselt magának a kukúján át, hogy megölje? A lány fülel, hátha hallja anyja sikolyait a holtak földjéről, de nem. Semmi, csak a némaság. Néma hát ő is, mikor azért ütlegelik, mert több élelmet kér kevesebb üszöggel. Néma, mikor azt mondják: Ne akard, hogy átmenjünk a túlvilágra, és kikönyörögjük az uránál, vigyen el téged, és adja vissza az anyánkat. Néma, mert tudja, hogy már próbálták. A középső fivér maga mondta a minap a pitonasszonynak.

A három fivér mind megátalkodott. A legidősebb ostorozza, két heget fakaszt az arcán. A középső éhezteti, mondván, ha embernek hiszi magát, hát gondoskodjon magának ételről. A legkisebb pedig, az a legrosszabb, mert soha senki nem fogja körülmetélni és férfivá avatni, aminek egyedül ő az oka. Megöllek, mielőtt asszonnyá érnél, fenyegeti. Mond még mást is. Kést fogok, és magam vágom le a kukúd fejét, mert egy asszony se érne hozzád. Amíg az ott van a lyukadban, nem vagy se fiú, se lány. Csak egy szörnyszülött.

A lány mindig mást ért ez alatt. Mikor először nevezik szörnyetegnek, addig kaparja a bőrét, amíg már elered a vére, és haragszik, amiért nem talál letépni való pikkelyeket. A körmét rágja, mielőtt karommá nőne. Mikor viszketni kezd a szeme közt, azt hiszi, kinő a harmadik szeme. A haja szanaszét áll, mintha tokoloshe lenne, a fekete bozontos démon, aki a legidősebb fivére szerint egyszer majd álmában elviszi. Egy nap arra dugja ki fejét a termeszdombból, hogy egy asszony halad el a kunyhó mellett, és kacag a fivérein, akik annyira nyomorultak, mintha a fejükre vont átkot is elátkozták volna. Talán tényleg szörnyszülött. Ördögfióka. Anyagyilkos. Lány, aki a pitonasszony szerint anélkül nőtt fel, hogy anyatejet ismert volna. Nem csoda, ha nem nőnek a mellei. A fivérei szerint termésükről ismerszenek meg a növények. Ha szörnyetegnek mondják, hát az is lesz. Azután, ahogy telnek az évek, és látja, miként dobálódznak az emberek ezzel a szóval, kezdi azt hinni, hogy ha nem is szörnyeteg, de megfogant és megszületett átok. Még csak nem is szép, csúfolja a középső fivér. A kislány végigsimít bőrén, kitapint minden kiugró csontot, köztük a legnagyobbat és legszörnyűbbet, a csípőjét, és rettegett rondasága ténnyé szilárdul.

Pedig a fivérei hazudnak is jócskán. Figyeli a fiúkat, mikor a középső elcseni a nyakláncot, amit a legidősebb dongán nyert, majd úgy tesz, mintha a legkisebb venné el. Azután két napra rá egy óriáspiton siklik arra, nyaka körül a rézlánccal. A legidősebb megveri a legkisebbet, mire a legkisebb megveri a kislányt, de ezzel nincs vége. A legkisebb fivér megmérgezi a patakot is, ahová a pitonasszony inni jár, ettől a pitonasszony olyan beteg lesz, hogy a szél lehelete a halál üzenetét hozza. A középső fivér azt kiáltozza, Ki ez a szegény, beteg idegen?, mert nem vallhatja be senkinek, a tulajdon fivéreinek sem, hogy minden éjszaka tiltott dolgot tesz, és hogy összezúzza a tojásokat, amiket az asszony néha a folyó menti sásba rak. A legidősebb meg, valahányszor benyakal a pálmaborból, a férfiról beszél, akit megöl, és az asszonyról, akit meggyaláz, meg a férfiról, akit meggyaláz, és az asszonyról, akit megöl. Holdak és évek telnek el, mire a kislány megérti, hogy semmi igazság nem hangzik el a fivérek szájából, még ha azt mondják is, hogy a víz nedves és a tűz heves.

Hát megteszi. Eldönti. Tíz és még két holddal korábban. Nyaka körül béklyó, a béklyón kötél. A kötél csak ahhoz elég hosszú, hogy elhagyja lakhelyét, bejárja az udvart, és eloldalazzon a kerítésig, túl a disznókon, tyúkokon, egereken és minden egyéb állaton, ami az ólt benépesíti. Ezért tíz és még két holdon át, minden hajnalban rágja a kötelet a nyaka tövében, azon a végén, ahol senki se látja, mert senki sem akar olyan közel kerülni hozzá. Mindig csak egy kicsit, néha csak egy harapásnyit, apránként rágja át magát a kötélen. Azután is úgy tesz, mintha még fogva tartaná, laza csomót köt rá, és felszisszen, ha megrántják. Hanem mindjárt itt az ültetés ideje, a fivérek nemsokára eljönnek, és azt kiáltozzák: Gyere, kicsi, gyere, koszfészek, ideje szántani. Nem. Ezúttal ideje elszökni.

Besötétedik azon a napon, amit választ, a nap feketébe fordul a feje felett. Mintha éjszaka volna. Nyakában még ott a béklyó, de kimászik a dombból, és a derekára keríti a hosszú kötelet, amíg már olyan, mintha kígyó fojtogatná. A bágyadt fénytől úgy látni, mintha lemenne a nap, pedig fent van az égen, dél is alig múlt, gyűrű lángol fekete szíve körül. Túl soká mered rá, így mikor menekülni próbál, szeme vaksi a fénytől. Izzik a levegő, izzik a föld. Minden fényes, és fehéren lángol. A tyúkok méltatlankodnak, ahogy félrerugdalja őket az útjából, és már a kapu felé szaladna, mikor belefut a mellkasába.

– Mit képzelsz, kis szarkupac.

A legkisebb fivér.

– Hová indultál? – kérdi.

Először azt hiszi, a lány üzekedne a disznókkal, akik még nála is szutykosabbak, azután meglátja derekán a kötelet. Kis szarzsák, morog, és megmarkolja a haját. A fájdalomtól felsikít, de sírni nem akar. Sikolt és rugdal, amaz meg biztatja. Rajta, bömbölj csak, és kapálózz, mint egy állat, ahogy a kötél végét keresi, hogy megforgassa, mintha pörgettyű lenne. Hanem a lány sípcsonton rúgja, fájdalmasan, hogy eleressze. Akkor ádáz pillantást vet rá, egyetlen szó nélkül. A legfiatalabb fivér eldobja a bozótvágót, és kihúzza szarongjából a bőrszíjat, hogy elverje. Olyan széles a mosolya, mintha kettészelné az arcát. A lány megragad valamit, amit magával hordoz, és fürgén, akár a gepárd, az arcába vágja. Egy kecske hólyagja, tele sok hold óta gyűlő pisával, benne porított kövekkel, amik összekaparják a fivért, mikor próbálja kitörölni a szeméből. Üvölt, felduzzadó szemei maguktól összezárulnak. Megvakítasz, bömböli, és krákog, amint a húgy tűzként perzseli. A lány újra szökni próbál, de kapálózás közben a fivér elmarja, és megrántja kötelét. És csak húzza és húzza, ő meg csak érzi, ahogy közelebb kerül hozzá. Semmi sem használ, hiába veti meg sarkát a porban, latyakban, tyúkszarban, disznószarban. Kis szarkupac, visítja a fivér, elveszem, amit szoktam, azután megöllek, fenyegeti. Ne várj a fivéreimre, egyik se állít meg. Itt. Itt a vége a félelemnek. A fivérei nem jönnek megmenteni, de a legkisebbet se megállítani. Mintha valaki látná, ahogy rálépne a tövisre, és szólna, hogy vigyázzon. A legkisebb még most is vakon húzza a kötelet, egyik karhosszt a másik után. Hagyja magát, azután megmarkolja a bozótvágót. Nem vagy messze, érezlek, kurjongat a fivér, és csakugyan nincs messze. A kötél a derekába váj, rángatja, szorongatja, de ő csak hagyja, és a legkisebb fivér már érzi rajta a disznószar bűzét. Minden erejét a lendítésbe adja, és lecsap.

– Levágtad a kezem! Te kis szuka! Te kis szuka!

A legkisebb fivér bőg és jajong, átkozódik, és a kezét keresi. A kislány végre futásnak ered. A kötél mögötte táncol, fivére keze még most is belé kapaszkodik.

Azután még több napfény perzseli a bőrét és vakítja el a szemét, majd jön a két szekérnek elég széles csapás, majd az ernyedtség a túl sok gyaloglástól. Menekül fészerről fészerre, csapásról csapásra, bozótból bozótba, fától fáig, mígnem elér egy erdőt, ahol elrejtőzhet a fivérek elől, akik biztosan keresik, és másokat is erre biztatnak. Négy nap a menedék óta, még több étel nélkül, és még egy hold, mielőtt felbukik. Mintha álmában lépdelne, pedig nem alszik, és éberen gyalogol, pedig a lába nem moccan. Ez a kötél fojtogat, mint egy kígyó, hall egy fátyolos hangot a fölé görnyedő asszony felől. Hol van az anyád?, kérdi, de a lány csak megrázza magát, mintha a levegő kiszippantaná a kábulatból. Újabb nap, és egy bukdácsoló szekér vágja ketté az álmát. Hová indultál, kislány?, kérdi az asszony, de a kislánynak nincs válasza. Nem számít, legyint az asszony. Kongorba mennek.

Nézd csak a lányt. Az asszony a kocsin egy olyan utcában lakik, ahol minden kék. Egy kétszintes és kétlétrás házban, tíz másik asszonnyal. Olyanokkal, akiknek boszorkányos a kukúja, legalábbis a férfiak szerint. Az asszony a kocsin, ki Azora kisasszonynak hívatja magát, lotyóknak nevezi őket, mert nem az a fajta, aki szép szavak mögé rejtőzik. Minek hozol ide még egy lányt, tudakolja az egyik asszony, akin egyszer sincs ruha abban a hét napban, mióta a lány idekerült. Megy az üzlet, de csak lassan, feleli Azora kisasszony, aki úgy néz rá, mintha maga is azon tűnődne, miért vette fel a kocsijára.

– Egy lyukat befold.

– Nem értek a foldozáshoz – szabadkozik a lány. A többiek nevetnek, csak Azora kisasszony szája mozog némán, mintha magában számolna.

*

Évek ugrálnak évek hátán, ahogy az Azora kisasszonnyal töltött napokat számolja, bár néha azt kívánja, bár visszafelé ugrálnának. Évek ugrálnak évek hátán, húznak ívet az oldalára, és raknak húst a hátsójára. Évek ropogtatják, majd simítják el a hangját, amíg már maga sem ismer rá. Évek láttatják vele ugyanazt, de töltik meg új tartalommal. A férfiakat. Azora kisasszonyt, aki nem változik, sem az, amiben egy lány hasznát látja. Mi, asszonyok együtt vagyunk, de ne hívj minket nővéreidnek, figyelmezteti egyikük. Az első évben kettő távozik, a rákövetkezőben az egyik visszatér. Három férfi hal meg a házban, az egyikük Dinti kukújában. Két férfiért más férfiak jönnek el, de a harmadik egy utazó, akit egy kalmár fizetségért éget el. A kislány, akit Azora kisasszony magával hozott, nem visel nevet, de minthogy az egyetlen lány ennyi asszony közt, csak Lánynak hívják. Lány az, akit elszalasztanak a mészároshoz belekért és csülökért, mert őt megszánja, és többet ad. Lány függ egyes asszonyok jóságától, és távol tartja magát mások álnokságától. Lány elbújik, mikor egy asszony azt mondja, bújjon el, és ne jöjjön elő, mert egy bizonyos férfi jön bizonyos kívánsággal, és bármennyire szereti Azora kisasszony a gyermekeit, a pénzt még jobban. Lány a porban játszik, a hátsó szobában egy bottal, amit a nővérének nevez, míg egy nap mást gondol, és a földön hagyja botnővérét. Lány figyeli a szajhákat, akik csak akkor szajhák, mikor leszáll az éj. Mindeközben Azora kisasszony figyeli őt. Azt mondja neki Lányról: Szépen felcseperedtél az évek során, de arcod túl kemény, mintha csak azokat látnád, akik rosszat tettek veled, az állad meg túl hegyes, a szemed túl mélyen ülő, az orrod túl nagy, a melled túl kicsi, a lábad túl hosszú, a kezed túl érdes, a nyelved meg túl fürge. Azzal megragadja Lányt, és lerántja róla az alsóinget. Lány megborzong, mert miközben magát takargatja egy olyan házban, ahol nem takargatnak semmit, megtanult szégyenkezni. Elég ebből a szarságból, mordul rá Azora kisasszony, ahogy a lányt tanulmányozza. A szégyen értelmetlen, nem lehet se eladni, se megvenni. A kukúd is változik, teszi hozzá, és szól Dintinek, hogy hozzon rongyokat.

– A hold nemsokára eljön hozzád azért, amit akar – mondja még.

– Azután a férfiak azért, mit ők akarnak – kuncog Dinti.

Azora kisasszony szavai nemsoká valósággá válnak. Az első alkalom megfájdítja Lány bimbóit, felduzzasztja a hasát, kínt ültet a fejébe, és három éjen át vérnyomot hagy maga után, ahová csak ül. Mintha kifordulna magából a hasa alja, és a fájdalom ott visszhangzik a hátában, le végig a combjain. Lány abba se hagyja a sírást. Nem láttam még, hogy bárki így megszenvedte volna, vigasztalja Azora kisasszony, mielőtt beereszti a dézsába, és meleg vizet önt a vállára. Azora kisasszony tenyerével simogatja a fejét, és énekével ringatja álomba. Sebaj, Lány, most már asszony vagy, búgja.

Fél holddal ezután Azora kisasszony beköltözteti a ház legkisebb szobájába, amit Kaszninak hívnak. A legelső ágya, egy tollakkal kitömött vastag derékalj, a sarokban pedig egy lavór és egy kancsó víz, de nem azért, hogy igyon belőle. Ugyanazon az éjszakán a tíz asszony egyike bemászik az ágyába a felette nyíló ablakból. Én vagyok, Yanya, suttogja. Az asszony elnézi, hangosan és hosszan felsóhajt, mielőtt folytatja. Ne téveszd össze a jósággal, amit Azora csinál. Csakis azért gondoskodik rólad, hogy te légy a következő tiltott liliom. A tiltott liliom a különleges igényű férfiaknak van, de ezekben a férfiakban nincs semmi különleges, a pénzes tarsolyukat nem számítva. Az ilyen férfi elnézi, ahogy a kislányaik barátaikkal játszadoznak, közben alig bír uralkodni a vágyán, hogy megragadja egyiket, és bevigye a bozótba. Azora először csak figyel, és várja, hogy kicsit megnőj, több húst szedj fel magadra. Azután megteszi. Egyik éjjel figyelmeztetés nélkül ideküld egy férfit. Így szokta, rád ereszti őket, azután majd azt mondja, ha nem tetszik, bármikor elmehetsz. Ezt fogja csinálni, mert ezt csinálta mindünkkel. Azt is megmondom, te mit csinálj, teszi hozzá Yanya, ha nem is árulja el, mi történt a legutóbbi tiltott liliommal. Ehelyett odacsúsztat Lánynak egy tarsolyt, és azt mondja: Keverj ebből alig egy ujjnyit abba a tálba, és gondod legyen rá, hogy igyanak.

Az első négy férfi széles mosollyal hagyja kövér tarsolyát Azora kisasszonynál, mondván, hogy a lány lábai közt feküdni olyan, mintha felhőn hálna. Még ha az a felhő nem is a lábai közt bodorodik, csak a párnában, ahol álomra szenderül. Aztán az ötödik férfi oly soká gyalázza, hogy ő két éneket is eldúdol magában, mire végre elfogadja az italát. A férfiak mind kielégülten és büszkén ébrednek, mintha legalábbis ikerfattyakat nemzenének neki, de az ötödik után elkezdi kifosztani őket.

Telik a zsákja. Arany, ezüst, vas, kagylópénz, öntecs. Meg fülbevalók, orrkarikák, gyűrűk, nyakláncok, koladiók, csodabogyók, talizmánok, amulettek, egy szárított szív, állatcsontok, bawomagok, jádekövek, fafétisek, porcelánföld és egy ónixból faragott kis figura. A férfiak otthon azt mondják asszonyuknak, biztos útközben esett ki valahol, a folyón, a tengeren, vagy elorozta egy tolvaj. Könnyebb nekik elengedni, még ha tudják is, ki vette el, mert csak egy valami szégyenletesebb, mint bevallani az érték eltűnését – magyarázatot adni, hogyan került vissza hozzájuk. Jönnek csak egyre, és a lányt kérik, akinek felhő van a lába között. Azora furának véli a dolgot, mert nincs a lányban semmi, ami megbűvölne egy férfit, mégsem mondhat nemet a haszonra, amit hajt.

Történik egy s más. Maganatti Jarra, a Cikawa hold huszadik napja. A férfi teszi, amiről úgy érzi, muszáj, az asszony szintúgy. És a házban Azora kisasszony a lassú üzlet felett átkozódik. A legtöbben a teremben vannak, ahol Azora kisasszony köszönti a férfiakat, és behajtja tartozásaikat. Yanya és egy másik egymással szemben, két társuk a jobb oldali ablaknál áll, Lány a padlón ül a szoba túlsó végében, távol Azora kisasszony könnyen eljáró kezétől. Utóbbi csak szitkozódva járkál fel-alá. Babonás az éjszaka, jegyzi meg valaki, ami nem hangolja jobb kedvre Azora kisasszonyt. Már azon mereng, hogy új szóbeszéd kelt lábra a lányairól, valami hatásosabb, mint az eddigiek, amik ugyan egy férfit se tartanak távol a házától, csak a feleségek érzik magukat jobban tőlük. Megint valami csúf női bajt emlegetnek? Hiába kérdi, senki se tudja a választ, hisz ezek a lányok nem járnak társaságba, csak egymáséba. Ha a férfi nem megy a kukúhoz, dönti el végül, a kukú megy a férfihoz, azzal ráparancsol Yanyára, hogy álljon ki az utcára, és húzza le a köntösét, hadd bámulja meg minden arra járó a mellét.

– Miért én, Azora kisasszony?

– Na mit gondolsz, te lány? Mert Dinti csöcse úgy lóg, mint a kecskéé, és mert nem mondom még egyszer. Eredj.

Lassan, mégis gyorsan történik. Egy hosszú fekete ujj fonódik Azora kisasszony nyakára, azután kettő, azután három, azután négy. Mielőtt bárki sikolthatna, megragadja Azora kisasszonyt, felrántja a padlóról, és a szobán át a falhoz vágja. Hangtalanul a padlóra omlik, és nem mozdul. Annál inkább sikítoznak és szaladgálnak a többiek. Senki sem hallja, nem látja és nem érzi a jöttét. Két lépés után már látni, hogy hím, aki olyan hangosan rikolt, hogy némelyeknek bevérzik tőle a füle. Mintha lomhán mozogna, mégis szempillantás alatt megragad egy másik menekülőt, hogy messzire repítse. Rikolt, és szétzúz egy széket. Nem élő ember. Olyan magas, hogy feje a mennyezetet kaparja, egyik keze vékony, és erőtlennek tűnik, a másik vaskos, akár a törzse, és a földet söpri. Két lába, akár két farönk, csak az egyik rövidebb a másiknál. Pókként surran és dobog, óriási kezével asztalokra, urnákra és vázákra csap le, elhajít bármit, amire csak hosszú ujjait fonja. Azután meglátja a lányt, és megint rikolt. Egyenesen felé tart. A lány sietve megmássza a létrát – még semmit nem mászott meg ilyen fürgén –, és beront a szobájába. A csörtetés, a rikoltás, az üvöltés addig közeledik, amíg a kis ajtó le nem szakad. A bestia tovább rikolt. A lány úgy reszket, hogy minden pislantása széthinti könnyeit.

– Inkább adj hálát az isteneknek, hogy nem holmi zsebtolvaj vagy, máskülönben tíz férfi se vonszolná ki az Ukundunkát a kis szarfészkedből – emeli fel hangját az asszony.

Úrhölgynek tűnik, akiből süt az előkelőség és a befolyás. Sötét az ajka, és kitágul az orra, ahogy bosszúsan a homlokát ráncolja, összevont szemöldökei felett a kis fehér pettyek mintázatával, ami a bal orcáján is folytatódik. Az ighiya kendő a fején, mint egy óriási fekete virág, a vállára vetett hosszú, fehér Basotho takarón egy lándzsás és pajzsos harcos fekete mintái. Magas és széles, mégsem kövér. Olyan, aki egyszerre karjára kaphatná valamennyi gyermekét. Aki minden előjel nélkül felkacaghat, ha nincs is min. A kislány tovább reszket. Az Ukundunka a derékalját tapogatja, mintha próbálná beleszippantani.

– Hol van, kislány?

A kislány nem tudja kipréselni magából a szavakat.

– Hol… hol… hol… – hebegi.

– A talizmán, te kis ostoba. A kis ónixfigurám. Ne akard, hogy újra kérjem, vagy vele kerestessem meg.

Az Ukundunka leszegi előtte a fejét. Elnyúlt, mint egy lóé, szeme, akár a farkasé, fogai krokodilfogak. Lehelete, mint a nem is tudja, mié.

– Ők ketten egyek, érted? Az Ukundunka és a talizmán, ők egyek. Hadd meséljek valamit. Egyszer, mikor már régóta házasok voltunk, így szóltam a férjemhez: Drága uram, mindenki tudja, milyen fontos ember vagy. Mindenki tudja, milyen fontos ügyletek marasztalnak késő éjjelig. Az istenek a tanúi, mennyire aggódok. Annyira aggódok, hogy arra kértem egy bűbájost, aki szellemben közel áll az istenekhez, hogy készítsen nekem valamit, ami segít biztonságban megőrizni a férjem. Igen, uram, mondtam neki. Te mindig csak hordd ezt a talizmánt, és Ukundunka megoltalmaz. Egy ilyen fontos embernek mindenfelé vannak ellenségei, nehogy a csatornában végezd! Így hát minden éjjel, mikor ötödször is átfordítom a homokórát, de a férjemnek még se híre, se hamva, elküldöm az Ukundunkát, keresse meg a talizmánt. Nehogy bántódása essen a férjemnek, érted? Aztán egyik éjjel nemhogy későn jön haza, de a talizmán nélkül. Elvesztette, azt mondja. Nem is bajlódott a keresésével, mert nem tudja, hová tűnhetett. Egyet se félj, nyugtattam meg, majd én megkeresem, aki elvette. Majd én elbánok vele. Erre itt találom egy szajha szutykos ágyában.

– Nem vagyok szajha.

– Márpedig ez egy örömtanya. Elhanyagolható az esélye, hogy apáca vagy.

– Nem vagyok szajha.

– Szakácsnő se.

– És szajha se.

– Akkor miért bűzlik férfiaktól a szobád?

Erre már nincs válasza a kislánynak. Mondhatná, hogy igen, a szobája férfiaktól bűzlik, rajta még sincs egyikük bűze sem, de ha az altatófőzetet említené, az Azora kisasszony fülébe is eljutna. A nemesasszony hosszan nézi, tanulmányozza.

– Talán megajándékozhatnád egy gyermekkel. Én aztán el nem szenvednék egy szülést, az ő kedvéért biztosan nem. Jaj, ha látnád az arcod! Még magad is gyerek vagy.

– Nem szajhálkodok. Sosem fekszem össze egyikkel se.

– Sosem, mi?

– Kifosztom őket.

A kislányt kezdi jobban nyugtalanítani az asszony kitartó tekintete, mint az Ukundunka sziszegése, azután egy mosoly hirtelen elveszi a fenyegetés élét.

– Arany? Kagylópénz? Bankók? Mesélj már, te lány.

A kislány akaratlanul is újra megbámulja. Belegondol, hogy a felnőtt asszonyok talán ezt teszik, egyik meglepetést a másik után okozzák, hogy ezáltal kiismerhetetlenné és csodálatossá avassák magukat.

– Elveszek mindent, amit nem kéne elöl hagyniuk. Meg is tartom, mert Azora kisasszony nem ad nekünk semmit.

– Semmit a világon? A ruháid?

– Úgy vesszük. Mondom, nem ad semmit. Egyvalamit kivéve. Mind kapunk tőle egy erőszaktevőt, mikor először áruba bocsát minket, és ezért háromszoros tarifát számít fel. Ezért inkább elaltatom őket egy főzettel, azután elveszem az értékeiket.

– Értem. Szóval ők nem kapnak tőled semmit, de te elveszel tőlük valami értékeset? Úgy látom, te lány, hogy rossz házban élsz.

– Nem fogok hasznot hajtani másnak se.

– Ki mondja, hogy van bármi hasznod?

A kislány akkor éjjel távozik a nemesasszonnyal. Azora kisasszony nem szól semmit. Azora kisasszony nem moccan onnét, ahová az Ukundunka hajította, azt se tudni, mi lett vele. A nemesasszony a lány nevét tudakolja.

– Nincs nevem.

– Mi? Mások hogyan szólítanak?

– Kislánynak, kis szarkupacnak, kis lotyónak, lánynak, tiltott liliomnak.

– Elég. Válassz egy nevet, és azon fogunk szólítani.

– Az anyámat Sogolonnak hívom.

Nézd csak a lányt, ahogy felveszi a halott anyja nevét, százhetven és még hét esztendővel ezelőtt. Százhetvenszer és még hétszer fordult meg a világ, ez a hatalmas tök a nap körül.

Sogolon.

KETTŐ

– Ne szaladj folyton a falnak, Sogolon. Nem vagy már kislány.

Nézd csak a lányt. Meg akarja mondani Komwono úrnőnek, hogy nem megszokásból szalad a falnak, nem is önmagának akar ártani. Csak izgalmas érezni, ahogy nekiront valaminek, ami ennyire merev, ami nem öleli körül selyemgubóként, és nyeli el némán a csapást, mint a föld, nem hagyja, hogy belesüppedjen, mint a sár, fel sem kanalazhatja, mint az agyagot. Újdonság számára az érzés, hogy megállítja, bárhogy ront is neki. Hogy nincs tovább, ha a kő az útját állja. Se visszapattanás, se visszhang, se semmi. Csak a véglegesség. Pedig nem is kő az, még ha kő segített is megalkotni. Érdes és szemcsés, de nem annyira föld, mint inkább homok, mintha valaki megtalálta volna a módját, hogy a homokot összetapasztva a fánál is szívósabb anyagot alkosson. És hideg, a fal mindig hideg, mint kora reggel a bárd feje, amivel a szakácsnő a boroskancsót hűti. Két reggel, talán három, talán tíz, hogy elmegy egy falhoz, talán a konyha sötét végében, a kertre néző hátsó oldalon vagy a magtárban – bárhol, ahol senki se látja, mikor megnyalja.

Ezek a falak nem csak ízükben különböznek. Az első naptól, hogy betoppan a hátsó ajtón, s azóta is, szinte minden áldott nap, hallja kérkedni úrnőjét, hogy ez nem átlagos ház. Bizonyosan nem közönséges kongori ház, hanem olyan hajlék, ami méltó a homoktenger bármely nagyurához. Nem sajnáltunk semmit, hogy olyan otthonunk legyen, mint egy keleti álomban, teszi hozzá az úrnő. Sogolon még nem járt más kongori házban, így nincs mivel összehasonlítania. Először is, ott a mennyezet, ami magasabb, mint egy férfi a másik vállán állva. A falak érdesek, mint a kő, mégis kézzel formálták őket, mint a mitui vályogházakat. Az ablakok nagyobbak, mint bármely más kongori házon, ahol inkább résnek tűnnek. Élesre metszett fagerendák, messze a magasban, mintha bajusza lenne a falnak, és rajtuk mindenféle övek, kardok, álarcok, fétisek, pajzsok. Alacsonyabban, de még mindig magasan, kelmék az Északi és Déli Királyságból, vagy távolabbról. Közvetlenül a bal oldali ablaknál a gazda széke, amire nem ülhet más. Egyszer egy rabszolga megtette, hallja a szakácsnőtől. A gazda addig ostoroztatta, amíg a kis bolond a vizet se tudta megkülönböztetni a pisától. A házban mindenfelé földre vetett szőnyegek és párnák, ahová bárki leülhet. Minden vörös, sárga, zöld és kék mintás.

Ahogy a házban kóborol, Sogolon sokszor találja magát egy új szobában. Vagy olyan szobában, ami egy holddal azelőtt még óriásinak látszott, de most apró. Egykor fülledt, de most hideg szobában, ami korábban talán a konyha mellett nyílt, de most messze a folyosón, a háznak abban a részében, ahová a gazda se teszi be a lábát. A szoba nem ment sehová, ő is tudja, mégis úgy tűnik, mert túlságosan sok van ahhoz, hogy emlékezzen rá, melyik melyik. Talán ezért nem tudja összeszámolni, hányan laknak itt. Az úr és az úrnő. A dagadt szakácsnő, akinek a nevét nem ismeri, mert sosem látta szükségét, hogy megossza vele. A vézna rabszolgalány, aki rabszolgaként mutatkozott be neki, mielőtt felfedte a nevét, a Nanilt. Egy fiú, aki a gazda lovait látja el, ezt is a szakácsnőtől hallotta. Azután egy napon látja a fiút, amint kantáron vezet egy lovat, és ezzel egy időben a tetőt sepri. Ikrek, de neki senki nem szól. Hacsak nem muszáj, hozzá senki nem szól.

Már nem vagy kislány, mondja Komwono úrnő, ami minden helyzetben mást és mást jelent. A lány rajtakapja magát, hogy eltűnődik. Nem azon, mikor szűnt meg kislánynak lenni, hanem hogy mikor volt az. A tyúk se mondja soha, hogy valaha kiscsibe voltam, a kecske se emlékszik, milyen volt gidának lenni. Ki világosíthatta volna fel, ha nem egy fivére vagy Azora kisasszony? Azora kisasszony, akinek a gyerekkor csak időpocsékolás, esetlen átmeneti állapot, amit az eszes asszony mielőbb maga mögött hagy. Azért örülhetsz, mondaná most, mert vannak, akik a kislányos külsőt kedvelik.

Komwono úrnő többször elmondja, hogy végső haszna túlmutat ezen a helyen, mégis szereti a házat. Szavai nyomán azon tűnődik, talán ki akarja tanítani, hogy ajándékba adja egy zárdának, vagy a véneknek – egy élet, cserébe még több aranyért, amit úrnője úgy imád számolgatni. Hallgasd csak ezt a Komwono úrnőt. El tudod képzelni?, markolja fel az érméket. A házat, ahová a gazda semmit sem hoz a nevén felül? Se érmét, se bankjegyet, se kagylópénzt. A neve az egyetlen értéke. Az igricek, akik versbe és rímbe foglalják a családok történetét, egészen Fasisi alapításáig vissza tudják vezetni a vérvonalát. Komwono, a régi szavanna gepárdjai. Bár valódi gepárdok lettek volna! Bár valódi bármik, ami pénzre váltható, adható és vehető! Ámbár sok ajtó megnyílik, és némelyik bezárul, ha valakit Komwonónak hívnak.

És ez a gazda. Mind eggyé mosódtak, a szobájában megforduló férfiak, amíg már meg sem tudta különböztetni őket egymástól. Álomba zuhantak a felhőjén, mielőtt még vették a fáradságot, hogy megszólítsák, és akik szólni próbáltak hozzá, azok se hitték, hogy méltó lenne a beszédre. Elvégre nem azért a lyukért fizettek, hacsak a szajhát nem Dintinek hívták. Aki pedig nem szólt, se nem ivott, az ráerőszakolta magát. Megjegyezte őket, ha nem is az arcuk, de a szaguk emlékét, és megfogadta, hogy egyik éjjel késsel látogat el hozzájuk. Mikor meglátja a gazdát, mégsem tudja eldönteni, hogy az első férfi-e, az utolsó, vagy bármelyik a kettő között. Látni nem annyi, mint ismerni. Sosem találkozott vele, még az első alkalommal se, mikor látta. A rabszolga azt mondja neki, Lány, még csak rá se nézz, mert ő olyan férfi, akit azelőtt a királyi udvarba hívattak. Mikor Sogolon azt firtatja, miért nem hívatják már, a rabszolga csak megvonja a vállát. Azt hiszed, bármelyik középföldi nagyúr lealacsonyítaná magát azzal, hogy magyarázatot adjon neked? Egy ilyen férfi szemében egy ilyen lány csak levegő. Ami azt jelenti, hogy ne keresztezzem az útját, gondolja magában Sogolon, mert bár ő mondja ki őket, a szavak egyike sem Naniltól ered.

Ha ő nem is emlékszik erre a nagyúrra, az emlékszik őrá. Látja az arcán, kivált a szemében, ami felpattan döbbenetében, alattomosan jár ide-oda, mikor fondorkodik, résnyire szűkül haragjában, kifejezéstelen, ha színlel, és becsukódik, mikor tagadja. Legalább nem kacsingat rá vágyakozva, amitől rettegett. Mindezt az úrnő is látja, aki nagy örömét leli abban, hogy Sogolon kezd azon tűnődni, mire megy ki a játék. Hallja őket a hálókamrájukban, ahol a gazda lepihen, míg az úrnő öltözködik, és maga készíti el saját umchokozóját, a fehér-okker pontokból álló vonalat, ami a bal szemöldökétől halad lefelé az orrnyergén, az ajkai s végül hegyes álla felé. Jelentős emberrel készül találkozni, vagy jelentős tettet készül végrehajtani.

– Miért kutattad fel ezt a közönséges lányt, asszony, és fogadtad be, mint valami útszélen hagyott ölebet?

– Te voltál az, férjuram, aki elveszítette a talizmánt. Én csupán megkerestem.

– És ennél a lánynál kötöttél ki?

– Olybá tűnik. Talán az istenek döntöttek úgy, hogy megáldanak egy kis gyümölccsel. Jó is, hogy rátaláltam…

– Az istenek talán egy tolvajjal áldottak meg.

– Akkor igencsak körmönfont, drága férjuram, másként hogyan csente volna el a nyakadról?

A gazda egy ideig hallgat.

– Hol… hol találtad? – kérdezi végül.

– Valami árokban, férjuram. Közvetlenül a talizmán mellett, mintha csak rá vigyázott volna. Jelnek vettem. Bízzunk az istenekben.

– Valami árokban? Milyen árokban?

– Az árok az csak árok, férjuram.

– Nem maradhat ebben a házban.

– Hová is mehetne? Csak egy lány, akinek nem veszik hasznát. Ez a ház egyre nagyobb, egyre nagyobb a szükség a szolgákra is. Ki ez a lány neked?

– Nekem? Még csak nem is ismerem…

– Hát, mindig mondtad, hogy akarsz egy gyermeket.

– Sohasem mondtam ilyet.

– Igaz is. Azt mondtad, Hol vannak a gyerekeim, te meddő szuka? Miattad pusztul ki a családfám. Most új nap virrad rád és erre a házra. Még eljöhetnek a gyermekek. Vagy már itt is egy.

– Ez nem gyerek.

– Valakinek pedig a gyereke.

– Nem tetszik.

– Nem ismered.

– Az istenek farkára, asszony, fel akarsz bőszíteni?

– Bőszíteni? Miért mondod ezt, férjuram? Azt állítja, ugyanabban az árokban lelte a talizmánt, amelyikben én őt. Ez csakis az istenek műve lehet. Azt kérdeztem magamban, Te, asszony, miért sétálgat a férjurad mindenféle árkok közelében? A Gallunkobe negyedben? Hogyan pottyant le a talizmán a nyakából, mikor a lánc nincs is elszakadva? Miért gyalogolt egyáltalán? Hanem az istenek mindig azt mondják, higgy a férjedben, hogy az igazság útján vezet, ezért ezt kívánom tenni. Tekintve, hogy a lány megóvta, ami kedves számomra, számunkra, az a legkevesebb egy ilyen jótét lélektől, mint ahogy téged ismernek, ha meghálálod az áldozatát.

– Akkor nyomj a markába három aranyat, és küldd el.

– Mint valami szajhát?

Komwono gazda köhint. Azt mondja, mit sem tud a szajhák viselt dolgairól. Sogolon az előcsarnokban hallgatózik, ahol senki se látja. Senki nem hallja a kuncogását se. Agyafúrt egy asszony ez, még ha nem is hall tőle mást, csak hogy rosszul csinál mindent. Nem így kell enni, te lány. Ne kérőddz itt, mint egy tehén. Így kell enni. Mérd fel a kenyeret, mielőtt letéped, és soha nem tépj szélesebb darabot, mint a tenyered. Csak egy ujjhegynyi kecskeragut végy a szádba. Lassan egyél, senki ne hallja vagy lássa, min rágódsz, mert annál nincs taszítóbb. Nem így kell tisztálkodni, te lány. Nem mintha bárhogyan tisztálkodnál, amíg rád nem pirítok, mikor már nem bírlak tovább szagolni. Megmondom én, hogyan tisztálkodj. Bemégy a fürdőkamrába a magtár mellett, és alaposan bedörzsölöd a bőröd homokkal. Bedörzsölöd a melled közét, a lábad alját, a könyöködet, hogy ne olyan legyen, mint a tyúk sarka, de a kukúddal csínján bánj, egy kevés vízzel, nehogy tönkretedd. Nézz a fejedre, te lány. Az ighiyát meg se próbáld, nem olyan családból származol. Fogd ezt a kendőt, és kérd a takarítónőt, hogy tanítson meg gelét kötni. Nincs sok hajad, de ami van, az se szép. Rosszul jársz, te lány. Megmutatom, hogyan kell járni. Figyeld az ingxangxosit, hogyan tartja magát, behúzza a szárnyait, mintha valaki összekötné a háta mögött, kidugja az állát, és feltartja a fejét, mintha egy üveg drága olajat egyensúlyozna rajta. Minden lépésnél ügyelj a térdre, ami felemelkedik, de sosem túl magasra, és a lábfejre, ami olyan lágyan érinti a földet, mintha lábujjhegyen tipegnél. Olyan akarsz lenni, mint az ördögmadár? Sogolon elmondja, mikor látja az említett madarat agyontaposni és megenni egy kígyót. Komwono úrnő egy pofonnal jutalmazza. Ez a beszéd szaros lábú parasztasszonyok szájába való, közli. Nemsoká kinövöd a kislánykort, készen kell állnod.

Sogolon nem kérdi, mire kéne készen állnia. Azora kisasszony szerint máris kinőtt a kislánykorból. Nem akarja felbőszíteni Komwono úrnőt, és visszaélni a jóságával, de az úrnő felkészíti, még ha nem is tudja, mire, és ebben nem sokban különbözik Azora kisasszonytól. Sogolon gondosan megfigyel minden oda látogató férfit és asszonyt, márpedig akad belőlük elég. Sötét folyosókon hallgatja ki, ki veszített el egy takarítót és ki vágyik egy leányra, melyik fiút avatták férfivá, és melyik törzsfő csalódott a legújabb asszonyában. Vagy – miután úrnője annyira szereti számlálgatni az aranyát – ki jutott jó pénzhez. Az Azora kisasszonynál töltött évek kiélezték az eszét. Tudja, hogy hozomány híján haszontalan bármely férfinak. Hacsak az a férfi nem fiakra vágyik, és nem érdekli, ki potyogtatja ki őket.

Nézd a lányt, ahogy ablakából a világot nézi, ahogy még most is körbe-körbe tapogatja ezt a valamit, amit ablaknak neveznek. Egy széles tetőt lát, talán olyan helyet, ahol a férfiak találkoznak, és bölcs dolgokat beszélnek, netán isznak. Egy tetőt, lépcsőkkel más tetőre, talán egy máris nagy és egyre nagyobb családnak. A tetők néha nem különböznek a hozzájuk vezető falaktól, még látni a vályogot elsimító kezek nyomát. Távolabb egy magas és vékony torony, börtön vagy talán az a hely, ahol éhínség idején a város köleskészletét tárolják. Vagy tán a kilenc világ legvékonyabb és legmagasabb lakóinak otthona. Az ablakok után megszámolja a szinteket. Három ház három szint magas, ablakok ablakok hátán, azután egy negyedik ház egyetlen szinttel, ablakok nélkül. Három gazdag család és egy szegény, találgat. Arra gondol, milyen asszony élhet bennük. A tetők városát nem ítélheti meg a magasságok alapján, mert a legtöbb egyforma. Ezért van, hogy a néhány hat-, vagy akár nyolcszintes épület már az eget bökdösi. Mind ugyanolyan, ez a sok fal. Barna és okker, homok vagy döngölt föld. Az ablakok nem követnek semmilyen mintát, mintha csak egy méhkaptárban pattognának ki.

Éjjelente megváltozik minden. A város most olyan, mint egy vadállat háta, árnyaktól és tüskéktől fekete, az árnyak mélyén narancsvörös ablakszemek izzanak. A sok lámpás a sok ablakban mind magányosnak tűnik. Még inkább a borongós fény, ahol a tűz távolabbi, talán húst pörköl a tűzhelyben vagy kávét főz a kannában. Még messzebb, a város mélyén, fény se rebben, míg egészen távol, Kongor szívében, a legmagasabb torony ormán egy madár szobra, mintha készülne felröppenni. A Fekete Karvaly Tornya, nevezi meg a szakácsnő, mikor kiviszi az utcára. Sogolon csak arra emlékszik, hogy az út kanyarog és csapong, és szélesre tárul, hogy három szekér is elhaladhatna egymás mellett, azután olyan keskenyre szűkül, hogy egyszerre csak egyetlen asszony fér át rajta. Elhagyni a Tarobe negyedet – amiről a szakácsnő büszkén adja hírül, hogy a legtehetősebb a városban – annyit jelent, hogy délnek tartanak a kiszáradt folyóágy felé, ahol a rabszolgáknak úgy kell vizet fakasztaniuk a latyakból, hogy rongyokat teregetnek ki, majd facsarnak a vödrökbe, vagy északnak mennek, bármerre máshová. A határutat követjük a királyi kikötők mentén, magyarázza a szakácsnő, amíg el nem érnek egy másik, széles és forgalmas utat, ami elvezet a Nimbe negyed mélyére, ahol nyilvántartanak mindenkit, aki mozog, szaporodik vagy szarik. Sogolon máris kimerült, de a szakácsnő fáradhatatlan. Rá kell kiáltania, hogy tapodtat se megy tovább, csak akkor intenek le egy szekeret, ami a Hét Szárny tornya mellett átviszi őket a Nimbe negyedbe, mert a szakácsnő itt akar beszerezni mindent. Új olajlámpás kell, árulja el, kettő is kijön, ha spórolunk, és itt a Nimbében van a legjobb lámpakészítő. Mindenből itt készítik a legjobbat, ha tudni akarod, teszi hozzá, pedig Sogolon nem kérdez semmit. A falakon mereng, amik olyan magasra nőnek, hogy a nap se lát be az utcákra. Egy vita újra a szakácsnőre vonja figyelmét, aki a kereskedővel perel a lámpás ára miatt. Átkozódnak és fenyegetőznek, amíg a szakácsnő végül azt találja mondani, ha tolvajokkal akarna ügyletelni, északnak vonszolná a hátsóját. Ide is mennek ezután. A Gallunkobe negyedbe, ahol a legtöbb ház lapos, zömök és ugyanolyan. És mindenki ugyanolyan haragosan néz. Ne áruld el az úrnőnek, hová mentünk, inti a szakácsnő, és soha ne akarj visszatérni ide. Még a kezét is megfogja, és összeráncolja a homlokát, mikor ő közli vele, hogy rég kinőtt a kislánykorból. Ha eleresztem a kezed itt a Gallunkobe negyedben, sosem látod többé az úrnő házát, figyelmezteti a szakácsnő, de hagyja Sogolont, aki beleveszik a látványba, az alkudozásba, italozásba és nevetésbe, a kiterített szövetekbe és felaprított húsokba, a nemesasszonyokba, akiket tölgyfányi testőrök kísérgetnek. Ez lenne a veszély?

A veszély egy tanya azon a helyen, aminek sosem tudja meg a nevét, a három fivérrel, aki rá acsarkodik. A veszély a férfi, aki ellátogat Azora kisasszonyhoz, hogy meghágja a tiltott liliomot, és nem issza meg a főzetet, mielőtt leteperi az ágyra. A veszély egy hely a túlvilágon, ahol fivérei szerint az anyja bosszúért sikolt, amiért egy kis fattyú kikaparta magát a kukújából, és végtelen önzésében megölte. Kongor? Ez egy csoda. Ami elszomorítja, mert nem akarja elhagyni. Még akkor se, ha a gazda úgy sétál el mellette, mintha kivénhedt szellem volna. Az úrnője eközben nemcsak látja és nézi, de nem győz fontoskodni felette. Olyasvalaki, aki felett az úrnő fontoskodhat és aggódhat. Akit szép ruhákba öltöztethet, hogy mások azt higgyék, jó házból való. Akit utasíthat, kiigazíthat, homlokon koppinthat, fenéken csaphat és kárhoztathat, amiért úgy beszél, mint valami mitui folyópatkány, aminek azután hívja, hogy kideríti a pontos származási helyét. Akkor is tudja. Az úrnője valami másnak készíti fel. Valaki másnak. Megtanulja hát a napokat, és számlálni kezdi. Húsz és még kilenc után jön az újhold. Akkor megtanulja a holdakat, és számlálni kezdi, előbb boldogan, mikor az egyik végére ér, majd rémülten, hogy talán ez volt az utolsó a házban. Húzd ki magad, és ne úgy állj, mint valami lusta mamlasz, szól rá Komwono úrnő, mikor görnyedezésen kapja, pedig nem a lustaság húzza le a vállát. A gazdája eközben továbbra se néz rá.

Azután egyik éjjel a gazda lejön a konyha mellé, ahol a rabszolgalánnyal alszik. Nem alszik, még ha úgy is tűnik, és a rabszolgalány se teszi. A férfi igyekszik csendes lenni. Lábujjhegyen jár papucsában, ami csattog minden lépésnél. Megböki lábával a rabszolgalányt. Amikor nem mozdul, durván keltegeti. A lány nyögve fordul el, de a férfi követi, tovább bökdösi a lábával. A lány újra felnyög, a nyögésből mormolás lesz. Ennyi elég a gazdának, aki felemeli hálóingét, hogy megmutassa, nincs alatta semmi, csakhogy ez a semmi fekete a sötétben, ettől olyan, mintha szellem lenne a ruha alatt. A hálóing folyton lehullna, a gazda folyton felhúzza. Letérdel, és magához vonja a rabszolgalányt. A lány nyögdécsel, mint aki szívesebben aludna, és hasra fordul, ahogy a férfi maga felé húzza a kövezeten. A gazda felgyűri köntösét a hátára, és újra megemeli a magáét. A férfi addig paskolgatja magát, amíg úgy nem véli, készen áll. Sogolon feléjük fordul, hogy nézze. Látni akarja, amiről azt gondolja, a férfi azt gondolja, vele is megtette Azora kisasszonynál. Tülekedik és furakodik, majd megáll, hogy lesöpörjön valamit, talán egy kis kavicsot, ami böki a térdét, de a lány akkor se mozdul. Már nem is nyög, de a férfi megteszi helyette.

A város az város. Ahonnét ő jön, néha még a szélben lengedező fűszálak is azt éreztetik vele, mintha a föld kitárulkozna előtte. Főként, ha nincs más, csak termeszdomb oldalán tátongó kis lyuk, amin át kitekinthet. Kongor viszont nem kínál számára semmit. Mikor elkerüli az álom, felkel, és kinéz az ablakon. A közeli utca is félálomba szenderül, de a fiúk mindig az utat róják, mintha mindig mennének valahová. Némelyik bebugyolálva, más mezítelenül, mind szalmasisakkal a fején vagy a kezében, vagy harsány színű könyök- és térdvédőben, ami dacol a sötéttel. Ismerős kellékek, csak nem tudja őket hová tenni. A felismerés mélyebb a tudásnál. A fiúk olyan peckesen róják az utcákat, mintha az övék lenne, s ettől úgy érzi, mintha az ölébe hullt szabadság elporlana az ujjai közt. Kitör az ajtón, mielőtt az ördög egyet pislanthatna. Az ajtón, amit nem véd zár, se őr, csakis a gazda neve. Túl hosszú idő telik el, mire tudatosul benne, hogy nem tudja, hová megy. Se azt, hogyan térjen vissza.

Máris a Tarobe negyedben van, és az út a folyómederhez vezeti, ha tehát az ellenkező irányba indul, a Hét Szárny tornya felé, akkor északnak kell haladnia, vagy északnak és keletnek. A Tarobe negyed utcáin mindenütt szövétnekek világítanak, de hamarosan eljut egybe, amit nem ismer, ahol nem vezérli más fény, csakis a holdé. A füle mutatja az utat, nem is a szeme, ahogy felzárkózik a fiúkhoz. A Hét Szárny tornya egyre közeledik, mégis messze van. Tisztásra ér, ahol nappal piac nyüzsög, de most hangok és fáklyafények töltik be. Megkerüli az utcasarkot, és akkora örömtüzet lát, mint egy ház. A fiúk pedig… de nem is a fiúk lobbantanak villámot a mellében. Díszes kellékeik a fejükön, a könyökükön, a térdükön, az ujjaikon. A botharcos szalmavértje. Nekiindul az utcának, ami a máglyához vezet, mikor a tetők elvágják a holdfényt, és árnyat borítanak rá. Elhátrál a tűz lobogó fényétől, és a sötétből figyel.

Fiúk ugrándoznak és kurjongatnak, nevetnek és kérkednek. Nem úgy, mint a fivérei, akiknek minden mozdulatából álnokság sütött. Férfiak is vannak, némelyek a Hét Szárny kívül fekete, belül fehér öltözékében, mások fényűző agbadában. Némelyik nagyúrnak tűnik, mások kéregetőnek, de még többen vannak a fiúk, a legtöbbjük pucér, vagy épp levedli ruháit. Sokan öltenek botharcos vértet. Mások nem viselnek semmit, csak fehér agyagot és köldökláncot. Nézd a fiúkat. Egyik a földön fekve hárítja a másik ütését, aki cséphadaróként forgatja botját. A cséphadaró fiú fénylő és fürge. A földön fekvő fiúnak nincs ujjpajzsa, ezért egy ujjperceire mért ütéstől kicsusszan kezéből a bot. Egy csapás az egyik orcájára, egy a másikra, és egy férfi már szalad is véget vetni a harcnak. A fiúk üdvrivalgásban törnek ki. Szaladnak, hogy vállukra vegyék a győztest. A vesztesért nem jön senki.

A második viadal tovább tart, de még így is túl gyors. Sogolon nézni akarja a fiúkat, de akar ennél többet is. Látja őket ugrándozni, úgy ám, de közben elképzeli, hogy az ő lába emelkedik a földről. Bizsergető érzés, ahogy lendítenek és suhintanak, kitérnek és hárítanak, lesújtanak újra meg újra, amíg fel nem csap a vér, de ő is lendít a sötétben, ő is suhint és kitér, hárít és lesújt. Igéző ez a tánc, még ha vért fakaszt is, csupa lendület, könnyedség és kecsesség. Jobban vágyik egy botra, mint bármire. Ami vastag, mint a hüvelykujja, magas, mint egy fa, és szívósabb a kőnél. Neki akar vágni a kihalt utcának, hogy leterítse a rá fenekedő gonoszt. Új közelharc kezdődik. Mikor a levegőbe szökken, ahogy az egyik fiú is teszi, mintha ott maradna.

Azt hiszi, délnek vezet a hazafelé tartó út, csakhogy Kongor utcái nem követik a szabályait. Nem találja a házat, csak délben, mikor mindenki végzi a dolgát, minden halad a maga medrében. Nyomorúság feledteti megkönnyebbülését, mikor kiderül számára, hogy senki sem hiányolta. Micsoda egy hely, ahol minden halad tovább nélküle, mintha senkinek nem számítana semmit, mintha senkinek nem jelentene semmit. Legszívesebben sikoltana.

Egy nap besétál az előcsarnokba és a fogadóteremből kiszüremlő elmélyült társalgás hangjaiba. Az az igazság, hogy nem véletlenül jár erre. Tudja, hogy a ház minden titka a fogadócsarnokból pattan ki, mert ott talál otthonra minden, a bizalmas dolgok legfőként. Nem mintha az úrnő és az úr nem intézné bizalmasan a dolgokat. Inkább az, hogy aki az előtérbe lép, sosem áll meg kihallgatni mások dolgait, mert a sajátjai foglalják le. A szakácsnő is, ha meglátná őt itt ólálkodni, csak lekeverne neki egy nyaklevest, és beárulná az úrnőnek. Kezdi kiismerni ezt a világot. Nemcsak a nemesek titkolózását, de az alacsonyabb sorba születettek gondolkodását is, mikor távol tartják maguktól a titkaikat. Őt ez a tudat sem tartja távol attól, hogy az előcsarnok felé lopakodjon és hallgatózzon.

– Hogyan menjek hozzá? Hogyan fessek? – Még sosem hallotta ilyen feldúltnak a gazdát.

– Ki előtt hogyan fess, férjuram? – kérdi az úrnő. – Délben senki nem jár az utcán.

– Ennyire ostoba lennél, vagy csak úgy teszel? Délben senki nem jár az utcán. Azt hiszed, azért nem akarok menni, mert tartok az emberektől?

– Nem, férjuram.

– Ráadásul gyalogoljak, mikor tudja, hogy van kocsim, hintóm, és hozzá a legjobb ló Kongorban.

– Nincs olyan messze, férjuram.

– Ez nem a távolságról szól, te hígagyú. Azt akarja, hogy gyalog járuljak elé. Ezzel is ki akarja mutatni, hogy az ő háza kegyben áll, a miénk meg nem. Másként ez a fattyú, aki még csak nem is igazi jesere családból való, hiába cicomázza fel a házát, nem merne magához hívatni. S ha ez nem lenne elég, az a lápi varangy külön meg akar alázni. Ne csak járuljunk elé, de gyalogoljunk, mintha a szolgái lennénk. Tudod, hogy az egész háznépe csak erre vár, ugye, tudod? Talán még a barátait és szomszédait is áthívja. Gyertek csak, nézzétek a Komwono családot, ahogy poros lábbal hajbókol a házam előtt! Hogy nem láttad ezt előre?

– Én ezen túlra tekintek. Az egyik évszak hamarosan átadja helyét a másiknak, de te még azon sopánkodsz, mekkora a hőség.

– Ennek semmi értelme, asszony.

– Az előrevezető út olykor rögös, férjuram.

– Mi?

Az úrnő elgyötört hangon felsóhajt. Sogolon látja a terhet asszonyi vállán. Ostobának kell tettetnie magát, hogy ez az ostoba férfi eszesnek higgye.

– Úgy van, ahogy mondod, férjuram. Mindig a cél lebegjen a szemed előtt. Az se számít, kikkel utazol, hiszen elhagyjuk mindet. Haladjunk hát, férjuram. Haladjunk el mellettük.

– Csak szaporítod a szót.

– Egész pontosan mit mond?

– Nem mond semmit. Hát nem érted? Nem vagyok már méltó a hangját hallani. Küldöncöt menesztett. „Hírt kaptam a palotából. A Komwono család kitüntető kegyben részesülhet.” A Komwono család kitüntető kegyben részesülhet? A nagyapám egymaga szabadította fel Wakadishut az…

– Az első háborúban. Igen, férjuram. Talán ez a probléma.

– Nézzétek az asszonyt, már isteni megérzései vannak.

– Ő ugyanúgy nem ifjú, férjuram, ahogy te sem. Biztosan emlékszik rá, hogy királyunk erővel foglalta el Kongort.

– És?

– Nemesi sorba született fasisiek élnek a kongoriak között. Némelyek özvegyként, épp ebben az utcában.

– Ne légy ostoba, asszony. A legjobb dolog, ami Kongorral történhetett, hogy a birodalom része lett.

– Csakhogy nem önszá…

– Mondom, ne légy ostoba. Kongor nem Bornu, melyet arcátlansága az emberi emlékezetből is kitörölt. Ez a város soha egy szót nem emelt a király ellen. Mindeközben ebben a szarcsimbókban annyi tisztesség se volt, hogy azt üzenje, szót kíván váltani velem egy sürgető ügyről. Inkább megosztotta az ügyet a szolgájával. Egy küldönccel, asszony! Egy küldönccel!

– Három éve ezt a hírt várjuk, férjuram. Kit érdekel, hogyan jutott el hozzánk?

– Muszáj folyton árulkodnod alacsony származásodról?

Sogolon várja az úrnő parázs válaszát, valami gyors és éles riposztot, ami elvágja a további szavak útját. Semmit sem hall. Oly átható a csend, hogy kezdi azt hinni, valamelyikük távozott. Megborzong, és hirtelen olyan érzése támad, mintha valaki mögé lopódzna.

– Nos, férjuram, legközelebb ostoroztasd meg a küldöncöt, ha úgy tetszik.

– Nem ő lesz az utolsó, akit ma megostoroztatok, ebben biztos lehetsz. Mint valami kivert kutyával, úgy bánik velem. Mint egy kivert kutyával.

– Bölcs ember vagy, férjuram, de ha azt akarják, hogy kutyák legyünk, hát legyünk kutyák. Ne tudják, mikor harapunk.

Újabb szünet. Sogolon tudja, hogy a gazda végre kapott valamit, amit használhat. Sokat nem tud a férfiakról, de ahhoz eleget, hogy tudja, mi következik.

– Korcsként bánnak velünk? Ezt akarják tenni? Hát akkor korcsok leszünk. Majd megtudják, milyen harapós ez a korcs, ha kiontja a vérüket!

– Bölcsen látod, férjuram – helyesel az úrnő. – Fehérben megyünk. Fogd a tőröd.

Az úr és az úrnő senkinek se mondja, hová megy. Ha alacsony rangú emberekhez, töpreng a szakácsnő, hát mi náluk is alacsonyabb rangúak vagyunk, akik nem érdemelnek magyarázatot. Sogolon sötétedésig vár, mielőtt elmegy felkutatni a botharcos fiúkat. Elrejtőzik és figyel, amíg egy férfi elkurjantja magát, hogy ideje véget vetni a dongának, azzal mind szétszélednek. Ezúttal valaki a porban hagyja a botját. Mint a tolvaj, aki nem hisz a szerencséjének, úgy ragadja el. Haza kéne szaladnia, ő is tudja. Hazaszaladni, mielőtt valakinek eszébe jut visszatérni a botért. Mégsem tud elmenni. Lekuporodik, gepárdként a bozótosban, azzal felszökik a levegőbe, és megküzd a sötéttel.

Miután megtanulta nevén nevezni a napokat és számlálni a hónapokat, tudja, hogy négy hold jött és ment, mióta a házban él. Előző nap a régi hold végére ért, és most a fogadószobában ülve azon mereng, mit hoz számára az új, Gurrandala. Alig hat napja duzzadt hasra és vérzésre ébredt, ami nem tölti el, csakis aggodalommal, mert a vérhold még ebben a házban is annak a jele, hogy készen áll a szülésre. Gazdája talán felé se néz, de akkor se felejti el, mit mondott az úrnője, mikor a házba hozta, arról a napról, amikor talán gyerekek is követik. A szakácsnő felfigyel nyugtalanságára, ám ahelyett, hogy a gondjáról faggatná, csak ad neki néhány levelet, és hallgatnak a dologról. Sogolon reménykedik. Sok mindennek lehet nevezni egy lányt, de amint megjön a vérzése, csak egy értelme marad.

Nincs idő, mondja az úrnője. Nincs már idő felhizlalni, ahogy elnézlek, túl idős vagy hozzá, már túl késő. Komwono úrnő azt is megtiltja neki, hogy főzzön, szerinte a keze finomabb munkára való. A finomabb munka az úrnő hajának fésülgetését jelenti. Az úrnő haja durva, még ha selymesnek hiszi is, és valahányszor elakad benne a fésűvel, rácsap a kezére. Az úrnő ilyenkor szán időt arra, hogy kitanítsa a lányt, ne csak azt hajtogassa, mit csinál rosszul. Húzd ki magad, te lány, úgy íveld a csípőd, mintha félbe akarnád hajtani magad. Most járj. Hány ujjaddal nyúlsz a kenyérhez? Kettővel, kis bolond, nem hárommal. Legközelebb majd belemarkolsz a húsba. Megmutatom, hogyan edd másként a nyers kecskét, mint a sültet, és hogy mikor melyiket válaszd. Hajolj meg a földig, összezárt térddel. Ne térdepelj, ne ingadozz, és semmiképp se guggolj, senki nem kíváncsi rá, hogyan szoktál szarni. Figyelj oda, mert a hajlongás nehéz. Nem is kell könnyűnek lennie. Még azt se tudod, mit kell elbírnia a lábadnak, de máris nyafogsz a semmi súlya miatt. Na, fésüld ki a hajam.

– Igen, úrnőm.

Sogolon az úrnő haját fésüli, amikor az megragadja a kezét.

– A gazda rád szokott nézni?

– Nem, úrnőm.

– Nem jár hozzád? Éjjelente, te lány, nem jár el hozzád?

– Nem, úrnőm.

– Különös. Hová járhat akkor, vetődik fel, de talán igazad van. Félek, túlságosan restelli magát, hogy elmenjen hozzád.

– Akarod, hogy kezdjek valamit ezzel, úrnőm?

– Istenek, dehogy. A szégyen és a bűntudat teszi őt elviselhetővé. – Felkacag, azután: – Azért, ha elmegy hozzád, ne utasítsd el.

– Úrnőm?

– Hallottad. Ő a gazdád, te lány. Ezt sose felejtsd el.

*

Gurrandala hold első éjjelén megmosdik, és arra gondol, elmegy az utcai dongára. A sok napfénytől még az éjszaka közepén is meleg a víz. Se a szakácsnő, se a rabszolgalány nem mosdik, így üres a fürdőkamra, három oldalról három fal szegélyezi, ahogy a hátsó udvarra néz. A magtár és a konyha közé ékelődik, ami sok mindent jelenthet, de legfőképpen azt, hogy egy férfi se látja pőrén az asszonyt. Mert nincs férfi, olyan rangban végképp, mint a gazda, aki a konyha vagy a magtár közelébe menne. Komwono úrnő egy nap fennhangon megmondja ezt, attól fogva a gazda nem jár hozzájuk. Nanil elhordja magát máshová, mikor már közeleg a hajnal. Az úrnő gondoskodik róla, hogy a fürdőkamra a szépségről és céltudatról szóljon, mintája egy sor aranypénz, majd egy sor kagyló, azután újra arany, és így tovább. A kőből vágott padló sima, és a középső fal tetején, épp a feje felett, vékony üreges bambuszszálból csorog a víz. Így hát megmosdik. Hosszan, mert késő éjjel van, mikor nincs senki ébren. S mikor végez a mosdással, meglát a kamrában valamit. Önmagát.

A szakácsnő szerint az úrnő már több mint hét holddal azelőtt megvette a nagy ezüsttálat, de nem ám ételt kínálni. A fürdőkamra falára aggatta, hogy egy asszony láthassa magát. Sogolon nem sejti, ki más akarná nézegetni magát mosdás közben, de ő nézegeti magát. Jóval azután is, hogy kilép a vízsugár alól, a fürdőkamrában marad, méricskél. Azora kisasszonynak gondja volt rá, hogy egyik szobájában se legyen semmi, ami tükörképet vetne, mert még a férfi meglátná magát, és elvesztené a buzgalmát saját petyhüdt testétől vagy akár a bűntudat súlyától, de ez a hely nem férfiszemeknek való. Így hát nézegeti magát. Meghajtja fejét, hogy lássa haját, ami csaknem a válláig ér, mielőtt befonja. Arca felveti a kérdést, hány éves lehet, ha nem is neki, de az úrnőjének. A szakácsnő azt mondja Komwono úrnőnek, Úrnőm, nem lehet az több tíz és még egynél, mire az úrnő azt feleli, Nem, az elméje túl csavaros ahhoz, hogy ilyen fiatalka legyen, de túl bárdolatlan, és túl sokat gondolkodik a szívével a feje helyett ahhoz, hogy tíz és még ötnél idősebb legyen. Akkor hát tíz és még három, suttogja Sogolon homályos tükörképének. A borongós fáklyafényben nem sokat venni ki. Az alakja még mindig idegen számára, vállaival ifjú botharcosra emlékeztet. Keskeny derék és csípő, nem az a fajta, ami nyolc gyermekkel kecsegtet egy férfit. Lábai is arra teremtek, hogy szaladjon bele a világba. A fáklyafény ráveti magát melleire, aminek nem látja semmi okát, ránézni se érdemes, sokszor mégis ezen kapja úrnőjét, és gyanítja, hogy a gazdájára gondol. Szívesen emlékezne rá ő is, hogy miket beszélt össze a szobájában, mielőtt elcsendesítette. Valami csörren az udvaron, ettől nagyot ugrik a szíve. Egy macska.

Nézd a lányt, ahogy méricskéli magát. Megérinti a nyakát és a melleit, megérinti a kukúját, és újra eszébe idézi úrnője szavait. Kitapintja minden porcikáját, azt tudakolja tőle, mi hasznod? Nanil, a rabszolgalány azt mondja, a teste szülésre termett. A szakácsnő azt mondja, ez a kis rabszolga lotyó máris kezd elszemtelenedni, de az úrnő ki nem tenné a házból, még ha a gazda parancsolná is. Hogyan lehet, hogy ez az asszony nem tesz a férfiura kedvére, kérdi a szakácsnőt. Úgy, hogy a férfiúrnak nincs kedve, és Fasisiben, ahol az úr és az úrnő házasodott, az ara megtarthatja vagyonát, ha akarja, ezért a gazdának nincs semmije.

Három asszony. Az úrnő, a szakácsnő, a rabnő. Sogolon elnézi mindhármat, és azt gondolja, talán nem is az a lényeg, ki kicsoda, hanem hogy ki mit akar. Az úrnő egy jó szót akar, hogy méltóságát megtartva térhessen vissza Fasisibe. Minden áldott nap egy jó szóra vár, füleli a távoli dobszót, és lesi a háza előtt elhaladó hírvivőket, a felette elreppenő galambokat, ahogy sosem az ő tetejére szállnak. A szakácsnő nem akar mást, csak főzni, és kinevetni másokat. Hogy a rabszolgalány mit akar, nem tudni. Hogy Sogolon mit akar, azt maga Sogolon se tudja. Talán beszélni akar, menekülni, felmászni a Karvaly Tornyának oldalán, fel egészen a legtetejére, hogy ellásson a világ végéig. Elmondja a szakácsnőnek, mert valakinek el kell mondania, csak hogy azt hallja: Figyelj ide, te lány. Ez azért van, mert nem volt anyád, aki neveljen. Sogolon hallgatja, de azt hallja: Egy anya se nevelt arra, hogy soha ne kérdjed, mire nevelnek. Elnézi magát, és megborzong a gondolatra, hogy a többi asszony miatt hálát érez, amiért nincs anyja.

A macskára gondol, ami az imént szaladt át az udvaron, hogy csak evés, pisálás és szarás az élete, mint a gazdának. Csakhogy a kukúja tátongó lyuk, neki pedig lenne mit beletennie. Az úrnő talán nem akar gyereket, de megbékél azzal, ahogy készül. A gazdával úgy csinálják, mintha háborúznának, hellyel-közzel negyedholdanként. Másként a gazda Nanilt keféli, amíg azt nem érzi, hogy a terhére van. Akkor éli bele magát igazán. Sogolon túl hosszú ideig áll a fürdőkamrában, az éjszaka egyre mélyebb és sötétebb. Ha arra próbál gondolni, mit akar, csak a gazdára gondol, ahogy meghiúsítja. Menni vágyik. Nem tudja, mit jelent, de menni akar. Azt akarja, hogy mások csak a nyomáról ismerjék.

Ki mondja, hogy akarnod lehet?, kérdi egy hang belül. Kongorban egy asszony sem akarhat. Egyszer hallotta a gazdát, amint a fogadócsarnokban azt mondta egy másik férfinak, hogy vannak népek, akik lovakon és különös teremtményeken nyargalnak a homoktenger peremén, fátyollal fedik arcukat és bűvös jelekkel a kezüket, és férfiak olykor más férfiakat szeretnek, vagy az általuk megnyargalt állatokat, vagy a tulajdon húgukat, de őnekik nincs hazájuk. Nem vetnek, és nem építenek, még mikor egy helyben állnak, akkor is mozognak, lassan. Sogolon is ilyen. Lassan mozog, miközben mozdulatlan. Látja, és tudja ezt. Mindig készen áll mozogni, szaladni, távozni, jönni, eltűnni, eliramodni, gyalogolni, surranni, ami mind-mind mozgás.

Nem szajha, amit elmond mindenkinek, aki csak hallja. Viszont tolvaj, amit nem mond el senkinek. Mikor elhagyta Azora kisasszonyt, magával hozta mindazt, amit a férfiaktól vett el, s azóta is, minden éjjel, mikor Nanil felkel megkeresni a gazdát, előhúzza zsákját a rejtekéből, a padló egyik meglazult köve alól, a konyha felé eső sarkából. A kő alatt lapul néhány ruhája, és a tetejében egy rongy, mereven az alvadt vértől. A holdvérem, súgja meg egyszer a rabszolgalánynak, hogy ő és mindenki más, akinek csak továbbadja, undorában sose bolygassa. A kongori asszonyok sok furcsaságot igaznak fogadnak el, mint azt is, hogy aki egy másik asszony holdvérét érinti, meddő marad egész hátralévő életére. A hátralévő élete, ez foglalkoztatja Sogolont is. Amióta csak elkezdte számontartani a napokat, a negyedholdakat, a holdakat, meg ami a holdak után jön, már túllát mindezeken, és tudja, hogy rajta kívül senki nem tesz érte semmit, éljen akár egy úrnő kegyességéből. Kegyesség, az úrnő használja ezt a szót, nem ő. Az úrnője kedvét leli benne, ez minden. A kedvét.

Fülledt éjszaka a dongában. Forró testű démonok űzik el az esőt, és roppantják meg a folyóágyat, még mielőtt pirkadhatna, és délre még az utak is verítékeznek. Olyan nap ez, mikor a jószágok összerogynak vagy az állott pocsolyának mennek, mikor az embereknek nincs más dolguk, mint az árnyékban ülni és átkozódni, amiért az árnyék se csillapítja a vak tűz hevét, és mikor az öregek szeme kifordul az üregében, ahogy meghalnak. Az éjszaka sem hoz mást, csak elégedetlenséget, mert a fény talán lankad, de a hőség nem. Az úrnő elutazik a nővéréhez, a gazda csak azután fekszik le, hogy a szakácsnő lecsutakolja illatos vízzel, amit hetekig állni hagyott, amíg már bornak érződik. A ház többi része éppen csak él. Senki nem alszik igazán, de mindenkit csak a maga nyomora érdekel, senki másé. Sogolon pokrócba bugyolálja magát, és a bejáraton át távozik, bele az éjszakába, hogy megküzdjön a sűrű levesként kavargó zagyva levegővel, amíg oda nem ér.

Elfoglalja a helyét, veríték csorog arcán és tunikáján, a farpofái közt és le a lábszárán, hogy már attól tart, a földre csepeg. Mások is letörlik verítéküket, mielőtt elvakítaná őket, és az egész helyre rátelepszik az álnok békétlenség. Három viadal pereg le, kettő a kongorinak nevezett stílusban, egy nyugati módra. A nyugatit szereti a legkevésbé. Két férfi ugrik a körbe, támad, csapkod és vagdalkozik, hasogat és kaszabol, mígnem a gyengébb vérző homlokához kap, és a csapások osztásából átvált a kivédésükre. A vaskosabb botja addig jár cséphadaróként, amíg a másik felhagy a hárítással. Felhagy a mozgással. A donga néma, ahogy elvonszolják a fiút, azután egy sarok üdvrivalgásban tör ki. A vaskos győz minden éjjel, de csak abban a sarokban kedvelik. Szaladnak, hogy megragadják, és a vállukra ültessék, amikor kiáltás harsan. Egy férfi, akit Sogolon még sosem látott, kilép a tömegből és meg sem áll a kör közepéig. Sogolon fittyet hány saját figyelmeztetésére, és közelebb kerül.

A férfi kék szoknyát visel, amit a dereka felett köt meg, mégis túllóg a térdén. Fejdísze egy oroszlán sörénye. Büszkén áll meg és olyan nyelven beszél, amit Sogolon nem ismer. Közelebb kerül hozzá, elvegyül a tér legsötétebb részén, de azért összefogja fején a takarót. A vaskos férfi újra beugrik a körbe, éljenzésre buzdít mindenkit, de kurjongatás és üdvrivalgás csak az ő sarkából érkezik. A jövevény megcsóválja a fejét, és nevet. Két botot forgat. Egy hosszút, amit középen fog, meg egy rövidebbet. A vaskos azt kiáltja, legyen bár kilencven és még kilenc botja, élete csak egy van. A döntőbíró közéjük állna, de a vaskos félretaszítja az útból. Elbődül, és kalapálni kezdi a jövevényt. Csapkod, csapkod, csapkod, fent és lent, míg a férfi fél kézzel hárít. Aki csak védekezik, az veszít, a férfi mégis nevet, mintha győzelemre állna. Azután megpörgeti a botot, amíg már elmosódik, és a vaskos minden csapása lepereg róla, miközben ő arcon találja, olykor egyenesen szájon. A vaskos szitkozódik. Lendít és hadakozik, azután a férfi hárít és ugrándozik, hárít és táncol. A vaskos visszahúzódik, azután támad, de a jövevény blokkolja a rohamot, és arcon találja, ezúttal a kisebb bottal. Épp szájon vágja. A vaskos férfi vért köp. Beleveti magát a küzdelembe, és szélsebesen csépeli a botot, de többször találja el azt, mint ellenfelét. A jövevény ugrándozik, pörög, szúnyogként repdesi körül. A vaskos csak próbál ilyen fürge lenni, de kétszer is felbukik. A jövevény hátat fordít neki, és karját a tömeg felé emeli, mintha győzne. A tömeg bömböl, mintha győzne. Sogolon balra tekint, és meglát egy férfit, ahogy őrá mered. A jövevény úgy issza magába az üdvrivalgást, mint a forróságot.

– Takarót veszel nyáron? – kérdi tőle. – Nem elég neked ennyi forróság? – Nem válaszol. – Te vagy a díj? – gúnyolódik a férfi.

Sogolon elhúzódik.

A jövevény tovább hergeli a tömeget, és a tömeg tovább szereti a férfit, aki szerethető. A vaskos feláll. Még Sogolon is azt gondolja: Olyan légy, mint az oroszlán a bozótban, te ostoba. Csakhogy a vaskos férfinak a feje is vaskos. Ahogy ellenfelére ront, lándzsaként szegezi maga elé a botot. Sogolon lélegzet után kap. A jövevény meg se fordul, csak áll ott a legutolsó pillanatig, amikor szempillantás alatt a földre hasal, és a vaskos férfi lábai közé döf rövidebb botjával. A vaskos férfi állal előre kiterül, és nem mozdul. A tömeg hosszan éljenez, és a férfi még most se mozdul, amíg ki nem vonszolják a körből. Csak Sogolon hallja, amint azt üvölti, hogy nyaktól lejjebb semmijét nem képes mozdítani. Sogolon elindul, de látja, hogy a férfi, aki kérdőre vonta, követi. Eliramodik az utcán, jobbra fordul egy másikon, balra egy megint másikon.

Mikor visszatér, csendes a ház. Az úrnő még nem tért haza a nővérétől, biztosan nála éjszakázik. A gazda, gazda lévén, nyilván hálát ad az isteneknek, amiért a saját ágyában alhat, de Sogolon túl zaklatott ahhoz, hogy elaludjon. Az úr és az úrnő csak négy ajtót tűr meg a házban: a bejáraton, a hálókamrán, az udvar felé és a könyvtárban. A hálókamrában már nemegyszer járt, ötnél is többször, és nem talált semmi érdekeset. A könyvtártól távol tartja magát, de most éjszaka van, és mindenki alszik. A szoba olyan, mint a legtöbb házban, jobbára üres, csak szövetekkel, ülőzsámollyal és pamlaggal van tele. Az egyetlen ablak közelében van valami, amit fehér kelmével borítanak le. Tudja, mi ez, mert a szakácsnő erről beszél, valahányszor azt kívánja, hogy forduljon a szerencséje.

Ujjai átszaladnak a vászonborításon. Érzi, ahogy magához vonzza, ami alatta lappang, s egy pillanatra megijed, hogy mozdulatlanul várakozó bestia. Azután mindkét kezével megragadja, és lerántja a leplet. A gazda egy bolit tart a házban, árulta el neki a szakácsnő. Hátrahőköl a láttára, mert valódi állatnak tűnik. Négy kis láb támaszt alá egy kerek és pufók testet, mintha fiatal víziló lenne. Amint közelebb lép, a lábak inkább már olyanok, mintha egy ülőkéhez tartoznának, de a test továbbra is állati. A boli púpot visel a hátán, és egy dudort a teste elején, mintha a fej kezdeménye lenne, csakhogy ez is kerek, mint a púp, és nyoma sincs rajta arcvonásoknak. A boli bőre vaskos, durva, amilyen a naptól felperzselt föld, vagy az öreg bőr. Nem olyan, mint a szobrok, amiket mindenfelé látni a házban, nem fétis, nem is állatformában ábrázolt istenség. A boli olyan, amilyen egy isteni teremtmény lehet megalkotása közben, mielőtt elnyerné végleges formáját. Akárhogy is, a szakácsnő és a rabszolgalány pusmogása alapján valami fenségesre és rettenetesre számított. Így hát megérinti.

– Fejedbe száll, és elvakít a hatalom.

Sogolon összerezzen. Kapkodva hátrál, de nincs hová menekülni. A gazda elállja az ajtót. Meghajtja a fejét, és biccent felé. A gazda belép, nem néz rá.

– Vagy bolondot csinál belőled, amiért azt hiszed, képes vagy uralni. – Egyenesen a bolihoz lép, és megérinti a púpját. – Amikor ez a boli idekerült, nem volt több szövetbe bugyolált kis fadarabnál, és nézd meg most. Tíz és még kilenc évnyi áldozat az isteneknek. Agyag, homok, föld, szar és sok olyasmi, amit tisztes ember a szájára se venne. – Felnevet.

Ez az első alkalom, hogy hozzá szól, és Sogolon tudja, hogy bölcsebb nem válaszolni. Még annyit sem, hogy Igen, gazda.

– Én… én…

– Nem vagy más, csak egy tolvaj?

– Nem, gazdám.

– Talán meg akartad csapolni a boli erejét?

– Nem, gazdám.

– Azt se tudod, mi ez, de honnét is tudnád? Mit jelent a hatalom annak, akinek nincs? – A gazda cirógatni kezdi. – Próbáld felfogni az értelmeddel. A világ nyamája, amit ki- és belélegzel az orrodon át, ami esőt hoz, és szárazságot, ami adja és veszi az életet, mind ebben a boliban ölt testet. Az istenek jól megnéznek maguknak mindent, és belepréselik, ahogy fazekas formálja az agyagot. Ez őrzi meg a lelket, érted? Ez őrzi meg a nyamát a közösségnek.

– Ez nem a közösség. Ez a te házad. – Holdfény gyűlik Sogolon összeráncolt homlokának redőibe.

– Nem minden való arra, hogy mindenkié legyen – vágja rá a férfi. – Gyere ide.

Sogolon az ajtó felé araszol, de most megtorpan.

– Egy parancsot sem adok ki kétszer a tulajdon házamban, megértetted?

Sogolon felé indul, azután megtorpan, amint lába a szőnyeget érinti. Félúton a mutatóujj felé, ami közelebb inti.

– Hogyan tehettelek volna a magamévá, ha nem is emlékszem rád?

Sogolon nem válaszol.

– Oly régóta vagy a feleségem ölebe, már el is felejtetted, hogy szajha vagy. Mekkora szerencse, hogy elhagytad Azora kisasszonyt, mielőtt valaki betört a házába, és megölte. Elroppantotta a nyakát, mint a venyigét.

Sogolon lélegzet után kap. Nem tudta, mi lett Azora kisasszonnyal akkor éjjel, és nincs senki, akitől megkérdezhette volna. Az úrnőt láthatóan nem érdekli, miket művel a szörnyetege.

– Te akartál a boli jelenlétében lenni. Akkor hát kerülj a jelenlétébe.

Sogolon visszatér oda, ahol a férfi felbukkanása előtt volt. A holdfény is változik, ezüstbe burkolja az alakot. A gazda ráparancsol, hogy érintse meg a hátát. Ujjai nedvesen térnek vissza hozzá.

– Kecskevér, végig a hátán. Csirkevér is. Érted már? Nem adhatsz hozzá semmit, ami ne lenne áldozat. Hogy kapj tőle, adnod kell, s hogy adj neki, magadtól kell elvenned. Ugyan mit adhatnál te neki? – teszi fel a kérdést.

Sogolon meredten nézi.

– Azt hiszed, ez elég válasznak? – emeli fel hangját a férfi.

Sogolon visszafordul a bolihoz. Azt mondja, elmehet a konyhába néhány kolamagért, hogy megrágja és ráköpje, mert úgy hallotta, némely isten szemében ez is áldozat.

– Én fizettem meg a koladiók árát. Mennyiben lenne ez a te áldozatod? – Amikor Sogolon hátrébb lép a bolitól, a férfi követi. – Úrnődet nem érdekli más, csak hogy visszatérhessen az udvarba, érted? Csak azért él, hogy Akum királyi háza egy nap a kegyébe fogadja. Még ha a viperanyelve miatt száműztek is onnét minket.

Sogolon megmarkolja a boli vászonborítását.

– De sebaj. Hordd el magad.

Sogolon elfordul, és olyan fürgén távozik, ahogy csak tud.

– Még valami – állítja meg a férfi. – Ott a fürdőkamra a magtár mellett. Még egyszer ne gyere be úgy, hogy bűzölögsz a dongától.

Ne tégy úgy, mint aki megdöbben. Nem számítottál erre, de akkor se tégy úgy, hajtogatja magában.

– Nézz rám, és lásd, hogy a jóság mondatja ezt velem. Követtelek az első alkalommal. Vagy második alkalom lehetett, vagy a harmadik, a tizedik? Valami azt súgta nekem, derítsem ki, hová viszi ezt a kis lotyót a kielégítetlen éhe. S lám csak, hol akadtam rá! Most már követnem sem kell, érzem rajtad a férfiak szagát.

Sogolon csak áll ott. Nem fordul meg.

– Élvezettel nézed, ahogy a férfiak vadkutyaként marakodnak? Ez hoz izgalomba, te lány? Tetszenek az önmagukból is kivetkőzött pőre férfiak?

Sogolon nem fordul meg.

– Azt mondtam, hordd el magad.

Öt lépést se tesz, mielőtt a tarkójára mért ütés leteríti. A gazda kiejti kezéből a figurát, azután maga is leereszkedik mellé, miközben vele még forog a világ. Megragadja a vállát, és a hátára penderíti. Még most is kavarog körötte minden, és nem áll meg. A gazda mond valamit, ami acsarkodásként ér el hozzá. Hátrabicsaklik a feje, amint megragadja felsőruháját, hogy letépje. Hanem a ruha nem szakad el, ezért csak rángatja és rángatja, rángatja és rángatja. Próbálja őt lerázni magáról, mire a férfi arcon üti. Levegő után kap, sikoltani készül, de a gazda azt mondja, Ha sikítasz, az utcán találod magad, mielőtt még felkel a nap, értetted? Összeszorítja a combjait, az meg, míg egyik kezével a nyakát szorongatja, a másikkal próbálja szétválasztani őket. Nyöszörög, küszködik, szabad kezével a férfi nyakát kaparássza. Amaz tovább vicsorog, és most ököllel csap az arcába. Túlságosan elkábul, túlságosan hosszú időre. Próbálja levetni magáról a férfit, próbál áthemperedni, de az máris felvonja a hálóingét, kész belé furakodni. Ne küzdj, mondja, úgysem győzhetsz, és beleváj az ujjaival. Behunyja szemét, hogy elképzelje a leghangosabb, legvadabb, legzajosabb dolgot. Egy vihart szürke fellegekkel, amint úgy kavarognak, mint tehéntej a kávéban. Esőt, amint leszakad az égből, és elözönli a földet. És a szelet, amint fütyül, majd süvít, majd bömböl, ahogy kicsavarja a fákat, a legelőt, a földet, a kék eget, a koszt, még a Fekete Karvaly Tornyát is, letöri ormáról a szobrot, és felrepíti a kőmadarat. Egy köhögés, majd egy másik nyitja fel a szemét. A szél, a suttogó démon kavarja fel a papírokat a zsámolyon, dagasztja vitorlaként a boli vásznát, mielőtt lengve alászáll, és kisiklik az ablakon.

Vele épp szemközt a gazda, feje a mennyezetnél, háta a falnak vetve, lábai oly könnyűek, mintha vízen lebegne, karjai reszketnek, kezei a levegőt markolásznák. A mellkasában pedig egy faltartó gerenda, hegyesen, akár a nyílvessző.

HÁROM

Bezila nathi. Velünk gyászolnak. Másnap estére Komwono úrnő nővére leteszi a számtalan feladatot, amit az istenek megkövetelnek tőle, hogy felkínálja megértő keblét gyászoló testvérének. A nővér alacsony, míg az úrnő magas, és kövér elöl, míg amaz széles oldalt, és aki csak ránéz, azt mondja, Hála legyen az isteneknek, amiért megáldottak még egy gyermekkel. Az úrnőnek nincs gyermeke, de a nővér kilencet is kihordott, csupa fiút, a legidősebb már a szemöldökfát kaparja a fejével, a legkisebbet még babaszar bűze követi, ahová csak belép. Háromtól hatig sírnak, kettőtől háromig bömbölnek, nyolc vagy kilenc üvölt, négy vagy öt kacag, és valaki talán tízszer is felharsan, hogy Elég már! Egyik sem a gyászból fakad.

Az a nővér mégis tudatja mindenkivel, hogy a testvére gyászát jött elhordozni. De micsoda teher az, istenek, mert egyedül ők tudják, mennyi a tennivalója. Ezért követel magának minden áldott nap fufut, jamból és pizángból is, háromféle levest, két csirkét minden reggel, friss kecskehúst és zabkását, mert egy kivételével minden fia utálja a köles ízét. És egy étel se lehet túl forró, ha nem akarsz pofont, vagy túl hideg, ha nem akarod, hogy megcsipdesse a bőröd. A szakácsnő szerint elég, ha minden olyan langyos, mint a babapisa, attól mind a tízen boldogok, és úgy is van. Csak az úrnő nem eszik.

Komwono úrnő. Ő járul másodikként a holttesthez, miután pirkadatkor a rabszolgalány felkel a konyha padlójáról, és besurran a könyvtárba, hogy azt tegye, amiért a gazdája tartja. Azután addig sikítson, amíg felveri az egész házat. Az úrnő hazatért már a nővérétől – ahol lehetett bár hűvösebb, nehezére esett aludnia abban a zajban, mert nővérének kilenc gyermeke sorban felébredt és felzavarta az éjszakát –, most pedig sietve a szobába toppan, ahonnét a sikolyok jönnek, hátha rajtakaphatja férje urát valami ocsmányságon, amit csak a távollétében merészel, és ő a szemére hányhat. Odaér még a szakácsnő és az ikerfiúk előtt, akik épp időben jönnek, hogy elkapják a karját, mielőtt aléltan a padlóra omlana. Komwono úrnő jajong és sikong, és zokog és visít, és köpdös és kacag a férje felett, nemesasszonyhoz korántsem méltó módon. Ez a szakácsnő szájából való, aki szerint alig egy holddal korábban ugyanez az úrnő ugyanezt mondta valaki más kapcsán. Miután pirkadatkor felfedezik a gazda testét, ő, a szakácsnő veszi magára a ház vezetését, miután az úrnő nem rendelkezik semmiről. Házvezetése déltájban ér véget, amikor az úrnő nővére megérkezik, és azt harsogja: Mi történt a sógorommal? Pedig senki nem emlékszik rá, hogy értesítették volna. A legelső dolog, amit a nővér, nevezett Morongo nemes úrhölgy követel, hogy vigyék a testet a fogadószobából az egyik hátsó kamrába, ahol emlékei szerint Sogolon sosem járt, elvégre nem tűrhetik meg maguk közt a tetemet. Egy lyuk éktelenkedik rajta.

Komwono úrnő egész nap az ágyat nyomja, arra sincs ereje, hogy megmondja nővérének és kilenc unokaöccsének: Ne zajongjatok, megzavarjátok a gyászom. A szakácsnő kezd aggódni, amiért egyre kevesebbet eszik, amíg két nap múltán már egyáltalán nem eszik. A nővér azt mondja, Igen, ez nagy kár, de csak add a részét a középső gyermekemnek, mert ő mindig elsikkad a tőle nagyobbak és a tőle kisebbek közt, élelem pedig nem mehet veszendőbe. Aznap éjjel a szakácsnő elmegy az úrnőhöz, hátha megbetegítette a gyász, és mély álomban találja, csak nem a hitvesi ágyban, hanem a padlón. Abban a hitben, hogy leesett, igyekszik felkelteni, és visszakormányozni az ágyba, de az úrnő félrecsapja a kezét, és azt mondja, hűsebb a padlón. Hisz másként is hűvös a szoba, úrnőm, miért vágynál még hűsebbre?, kérdi a szakácsnő. Lenéz a padlóra, és látja a párnát, a lepedőket, a takarót, ágyként megvetve a földön.

– Szellem van az ágyban – hebegi Komwono úrnő. – Nem szép halált halt, és most az ágyamban van. Az éjjel benyúlt a hálóingem alá.

A szakácsnő kilép alantas szerepéből, és azt mondja, talán örömteli lehet számára a tudat, hogy a gazda a másvilágon éppoly mohó vágyakozással van iránta, mint ezen, mire az úrnő azt feleli:

– Nem mondtam, hogy ő az.

Másnap a nővér becsörtet a konyhába, legyezgeti magát, és azt kérdi, mitévők legyenek, szerencsétlen asszony már magában beszél. Az egyik iker így felel:

– Talán az ősökkel társalog, úrnőm. Talán tesz róla, hogy befogadják a férje urát. Már a túlvilágon…

– A bölcs és botor istenek nevére, ki engedte, hogy ez a fiú megszólítson? – méltatlankodik a nővér.

Gonosz boszorkányság ez, jegyzi meg a rabszolgalány, mire a gondolat önálló életre kel a házban. A szakácsnő kijelenti, hogy sosem hagyná magára úrnőjét a gyengeségében, mert az ilyen hűtlenség hamar kipattanna, és megmérgezné esélyeit egy új munkaadónál. A rabszolgalány se távozhat, kötve van a Komwono névhez. Az ikrek se hajlandók menni, de nem is alszanak többet a házban, csak a lovakkal, Sogolonnak meg nincs hová mennie. Bezárják a könyvtárat, amint az ikrek kivonszolják a gazdát a fogadócsarnokba. Mindenki a maga módján várja a gonosz jeleket és ártalmas csodákat, de nem jön egy sem.

Bár senki nem hívja, jön a prefektus, két csatlós kíséretében, akik úgy festenek, mintha a golyóik még nem ereszkedtek volna le, pedig rég itt volna az ideje. Az úrnőnek nincs kedve a társalgáshoz, csak annyit mond, a Komwono névnek elégnek kéne lennie ahhoz, hogy békében hagyják gyászolni. A szakácsnőnek sincs kedve nézni, ahogy az idegenek mindent felforgatnak a házban, főként, hogy legelső dolguk felborítani a bolit, majd elcsodálkozni azon, miért nem törik össze. Egy ilyen bűntény nem holmi csónak az éjszakában. Nem siklik csak úgy tova, mondják. Jó, feleli a szakácsnő, akkor hát találjátok meg az ördögöket, akik fellógatták a mennyezetre, és űzzétek ki őket, ha már ilyen kemény fából faragtak titeket. A negyedben mindenki tudja, hogy a prefektusok éppoly hitványak, amilyen ostobák a csatlósaik. Még nem végeztem itt, jelenti ki emez, de talán mégis, mert sosem tér vissza.

Még két nap múltán megérkezik a férj és a feleség egész családja, de akkora számban, hogy pukkadozik tőlük a ház. Némelyeknek a közelben kell szállást találniuk, mások pedig szitkozódva közlik, hogy akkor inkább hazamennek. Morongo nemes úrnő jajveszékel és átkozódik, mert ő csak a testvére jólétével törődik, ez a sok ember meg csak azért jön, hogy elvegyen mindent, felegyen mindent, belakjon mindent. Mondhat ő már akármit, panaszolja el a szakácsnőnek. Komwono úrnőnek összesen három nővére van, és mind idejön a maga pereputtyával. Azután a gazdának is van három fivére és három nővére, akik mind a gyerekeikkel és unokáikkal állítanak be, tucat a tucat hátán. Adnak elég munkát a szakácsnőnek, akinek két másik asszony segítségéért kell folyamodnia, akik korábban még sosem jártak Komwono úrnő házában.

Az úr családja különbözik az úrnőétől, bárki láthatja. Most ütközik ki, milyen patinás család az övék, akként is viselkedik. Fenn hordják az orrukat, mintha sosem hajolnának le pénzt számlálni. Kuporognak, pedig ülőkék vannak mindenütt, és egyik se kövér. Annál is hamisabbak, mint a gazda, mintha mind titkot tartana, még egymás előtt is. A legidősebb fivér, aki öt gyermeket hoz, máris magára vállalja a temetés elintézését. A legfiatalabb anélkül, hogy bárkit megkérdezne, amellett teszi le a voksát, hogy boszorkányság végzett a gazdával, ezért kirángatja a rabszolgalányt az udvar közepére, hogy addig ütlegelje, amíg vallomást nem tesz. Az ikrek egyikét bízza meg, hogy kösse ki a lányt, ügyet sem vet jajveszékelésére, esengésére és sikoltozására. A halottidézésről beszélj! A gonoszságodról beszélj!, üvölti. Kétszer csap le, mielőtt a nővére ráripakodik, hogy hagyja abba. A fivér azt harsogja, hogy ez férfidolog, maradjon ki belőle, mire a nővér azt feleli, hogy olyan férfi dolga, akinek megvan hozzá az esze, aminek ő ennyi éven át se adta jelét. A férfi fogja a pálcát, és úgy masírozik a nővére felé, mintha őt is össze akarná verni. A férjem fél kézzel letöri a derekad, te nyálkás varangy, teszi hozzá a nővér olyan hangosan, hogy az egész ház hallja, ha már unalmában úgysincs jobb dolga. Kinek van oka felkelni a gazdája ellen, ha nem a rabszolgának?, mordul fel a fivér. Még mindig azt hiszi, győztesen kerülhet ki a vitából. Ez a nyeszlett jószág neked olyan, mint aki jártas a boszorkányságban? Olyan, mint aki jártas bármiben? Ez a szerencsétlen még olvasni se tud, horkantja a nővér.

– Azt hiszed talán, hogy a fivérünk önmagát nyársalta fel? – A fivér úgy méltatlankodik, mintha egyedül őt foglalkoztatná, milyen különös halált halt a gazda. – Talán mind a halálát kívántátok – toldja meg.

– Talán csak arra várunk, hogy az elöljáróság kinyomozza az ügyet, fivérem.

– A prefektus jött és ment. Erről beszélnek még a piacon is.

– Akkor talán meg is oldott mindent.

– Ez még nem válasz a kérdésre, nővérem.

– Ha még most se tudod, mit keresett a fivérünk a könyvtárban, mikor még a kakasok is aludtak, akkor nem csoda, hogy csak egyetlen gyermeked van.

– Szerencsétlenül választott magának ágyast, nővérem, ha szerinted ez okozta a halálát. Kivel üzekedett, egy vérszívó denevérrel?

A fivér elereszti a rabszolgalányt, de ez sem számít. Rövid úton híre megy, hogy ördöngösség történt a Komwono-házban. Kivált, hogy a legkisebb fivér terjeszti a hírt. Valamelyik szuka abban a házban a gonosszal szövetkezik, súgja meg az oszlopnak, amit részegségében együttérző hallgatóságnak vél. Vedd le rólam a mocskos mancsod, förmed az egyik ikerre, aki hazavinné.

Ez a fivér fétispapokat és Ifa jósokat hívat a házba halott testvére költségén. Átfésülik a könyvtárat a szemükkel, azután egy seprűvel, begyűjteni port, papírt és minden mást, amit nem tudnak azonosítani, érmét, amit senki sem költhet el, meg minden száradt nedvet, ami férfi és asszony üzekedéséből marad. Meg a sok száraz vért a padlóról. Levágnak valamennyit Nanil, a rabszolgalány hajából, és vinnék egy ruháját is, de neki nincs másik, csak amit visel. Elviszik még a gazda drága könyveit is, bár nem árulják el, mire kellenek. A könyvtár az egyetlen szoba, ahol nem laknak. Mikor a fivérek úgy döntenek, hogy elérkezett az umkapho ideje, a legifjabb zsörtölődik és szitkozódik. Mi haszna hírt küldeni az ősöknek, ha nem üzenhetjük meg nekik, hol van a lelke, és merrefelé tart? Akkor te ne szólj a szertartáson, vágja rá a legidősebb, és a ház férfinépe ennyiben hagyja.

Mindeközben Sogolon a magtárban marad, távol mindenki tekintetétől. Senki nem hívatja, senki nem látja a sötét duzzanatot a szeme alatt. Behúzza gyékényét egy olyan szűkös sarokba, hogy kisdedként kell kucorognia benne. Azután felvonja ruháját a fejére, kitéve többi részét a legyeknek és a viszketést okozó magoknak. Senkinek nincs rá szüksége, legkevésbé az úrnőnek, aki nem tágít a szobájából, és a padlón hál, csak egyszer tör be hozzá az egyik nővére, két teli urna vízzel, hogy ha egész nap nem csinál semmit, az az ő dolga, de előbb mosdjon meg. A nővérei és a sógornői megragadják, mint az elejtett vadat, és lecsupaszítják, hiába vergődik és sikoltozik, Sogolon, a rabszolgalány és a szakácsnő se tehet mást, csak nézi. Mígnem rácsukják az ajtót, hogy se férfi, se alacsonyabb rangú asszony ne lássa, hová alacsonyítja a tisztátalanság és gyász.

A nyolcadik éjjelen Sogolon úgy pattan fel, mintha ébresztenék. Hátára fordul, és kinéz az ablakon. Teli a ház, de mindenki alszik. Mindenki tud, még az úrnő is, aki megháborodik a gyásztól, csak Sogolon nem. Nézd csak meg a lányt. Kivonszolja magát a magtárból az udvarra, és látja, hogy még a tyúkok is alszanak. Ha elhagyod a folyosót a túlsó oldalon, lehúzódsz a konyha ablaka alatt, és meglapulsz, ugyanoda jutsz, ahová a hátsó ajtó vezet, ott elmenekülhetsz. Elmenekülhetsz, de hová?, kérdi egy másik hang a fejében. Ne valahová menekülj, hanem valahonnét, feleli más hang. Menekülj, mielőtt rájönnek. Menekülj, mert nemsoká kiderül. Szél surran be, mintha valaki sugdolózna a szomszédban, egy általa ismeretlen nyelven. Sugdolózik, mintha kuncogna, majd kotkodácsolva nevet, majd morog, míg körötte mintha mozogna a föld és rázkódna a magtár. Nagy morajjal repedés nyílik, hogy aknává terebélyesedjen, és egészben elnyelje.

Sogolon fulladozva ébred. Harákol a sötétben. A magtár gyékényén fekszik, és hallja, ahogy pattogó lángok élednek a konyhában. Pirkad. Csak akkor jut eszébe. Nem az, hogy nem tud aludni. Nem mer.

Közvetlenül dél után a férfiak visszatérnek néhány vénnel és egy tehénnel. Az udvar közepén vágják le, és hagyják a vért, hadd folyjék tetszése szerint, talán az ítélet és bosszú istenének üzeneteként. A legkisebb testvér a konyha felé araszoló vérre mutat, és azt mondja, Belefáradtam már azt hajtogatni, hogy onnét ered a boszorkányság, de most már hallgattok rám. A férfiak ezt is teszik. Miután leölik a tehenet, felvágják a húsát, felaprítják a csontjait, és az egészet megfőzik három fazékban, minden ízesítés vagy fűszer nélkül. Azután eszik mindenki, akit összeköt a vérség vagy a törvény. A padlón ülve a házban, a folyosón, az udvar porában, odakint az utcán. Sziszegnek és a homlokukat ráncolják a förtelmes íz felett, de félnek szólni, nehogy megharagítsák az ősöket, akik figyelnek és megítélnek mindenkit, élőt és holtat egyformán. A szakácsnő, a rabszolgalány, a szolgálók Sogolonnal együtt csak néznek.

Aznap délután elátkozzák egymást az asszonyok. Küldjétek el a gyerekeket, mondják az úrnő nővérei, mert nekik kevesebb a gyerekük, még ha hozzáveszik is Morongo nemes úrnő kilencét. A tieitek pedig a leghangosabbak és legközönségesebbek, ők vannak leginkább elkényeztetve, és ők veszekednek a legtöbbet, mondják a Komwono asszonyok, a gazda nővérei és a feleségek. Morongo nemes úrnő azt mondja, a halott még nem távozott, s mikor üzenetet visz az ősöknek, idevonzza a szellemeket. Különben is, mindenki tudja, hogy az ártó szellemek imádják a temetéseket. Mire a gazda nővérei azt felelik, hogy hígagyúak vagytok ti mind, akárcsak a férjeitek. Gyújtsatok lámpást minden ablakban, akkor egy ártó szellem se jön, ennyi az egész. Morongo nemes úrnő felhorgad a Komwono nővérek és feleségek ellen, mintha meg akarna pukkadni. Kit neveztek ti hígagyúnak? Annyitok se volt, hogy eltakarjátok a lyukatok bozontját, fröcsög, mielőtt a fivéretek elvette a nővérem pénzét és birtokát. Komwono, a legendás harcos klán, hogy oda ne rohanjak! Ez megbotránkoztatja a Komwonókat, hisz patinás nevükön felül nincs másuk. Csak attól féltek, hogy a gyerekeiteknek lesz szeme meglátni, amit nem kéne, mondják. Egy nővér, mikor látja az udvar túloldalán, Sogolon felé kiált, elsőként a kiterjedt rokonság tagjai közül.

– Milyen idős vagy? Igen, te, akit elborít a köles, amivel az a förtelmes szakácsnő traktál. Milyen idős?

Sogolon a magtárnál ácsorog, de most, hogy minden szem rászegeződik, nem tud hová lenni.

– Én, úrnőm?

– Ki más, te lány? Hány éves vagy?

– Tíz és még három, úrnőm.

– Hm, te… – A nővér hagyja kihunyni a gondolatot, mielőtt felvet egy másikat. – Akkor még gyermek vagy. Mondd csak, leányom, mondd csak meg ezeknek a nemes és kegyes hölgyeknek. Éjjelente látsz errefelé szellemeket? Bármit, ami nyugtalanít?

Sogolon alaposan megnézi a nővéreket és sógorokat, az úr rokonságát és az úrnőét, de már azt se tudja, melyik melyik. Négy az egyik oldalon, három a másikon, és mind jobban hasonlít egymásra, mint az úrra vagy az úrnőre.

– Nem, úrnőm, nem látok semmit – hebegi.

Pedig mást se tesz, csak figyel. Még önmagát is figyeli, ahogy figyel, amíg el nem jut a megértésre, hogy mi nem tartozik rá. Két napon belül már tudja, melyik fivér és melyik sógornő, melyik nővér és melyik sógor áll egymáshoz közelebb, mintha házaspárok volnának. Nézelődésre fordít minden időt, amit csak lehet, és a gyarapodó tömegben mindig akad valaki új, akit figyelhet, vizsgálhat, követhet. Amit nem tud, az a miért. Két nap után már nincs semmi érdekes az emberekben vagy a világban. Mégis fenn van egész hajnalig, és csigaként vánszorog egész nap.

Önmagában is keresi a változást, mert érzi a közelségét. Talán már itt is van. Változás a hangjában, változás a járásában, változás az arcán, mikor kérdeznek tőle valamit. Nem tudja, honnét tudja, de bemocskolódik, aki egy szobában van a halállal, mikor az jön és megy, hogy elragadjon egy másik életet. Érzi ezt a másságot. Olykor a teltséget, ami a második negyedholdban tölti el a testét. Vérhold idején. Mégis más ez, mint egy gyors lefolyású betegség, ami hosszabban időzik a kelleténél, azután csak úgy elmúlik. Nem tudja megfogalmazni, még önmagának sem. Nem forróság, de mintha láz perzselné. Nem fájdalom, bárhogy sajog. Inkább nyugtalanság. Szorongás. Valami kényelmetlen feszítés, amiről még azt se tudni, gondolat-e, vagy érzés. Mintha motoszkálna a fejében valami, hasonlatos ahhoz, mikor valaki először kínálta kávéval. Bár csak a kávé lenne! Rossz érzés ilyen kis semmihez hasonlítani, de hát mihez hasonlítsa? Éjjelente rosszabb, kiárad a fejében, lecsorog a vállán, és ott reszket az ujjbegyeiben, legszívesebben felvágná tőle a bőrét, és kibújna belőle. Képes lenne elevenen megnyúzni magát, csak hogy maga mögött hagyja. Nem is tud másként gondolni rá, erre a lopakodó forróságra, ami nem forróság, erre a fájdalomra, ami nem fájdalom, erre az őrületre, ami nem őrület, csak… nem tudja. Hiába forgatja körbe-körbe az agyában, nem jut hozzá közelebb. Látja a konyhában a lángot, és azon mereng, ha beledugná a kezét, csak hogy fájjon, de meg ne pörkölje, akkor talán nem gyötörné többé ez a kéretlen vendég. A fájdalom elűzné a fájdalmat. Mikor a fivérei elmulasztották megetetni, a fejében néha olyan indulat lobbant, mintha önmagára haragudna, és nem tudott mást tenni, addig verte fejét a falba, amíg egyik fájdalom kioltotta a másikat, s néha elmúlt mindkettő. Ez a borzongás a fejében most is arra ösztökéli, hogy verje ki belőle. Nem. Tudja, hogy sosem menne el. Minden éjjel eljön hozzá, és ellopja az álmát. Néha reggel érkezik, mikor magot gyűjt, vagy látja a gazda egyik fivérét, vagy olyasmi történik, aminek semmi köze semmihez, csak talál egy lyukat a ruháján, vagy a nap nem narancsvörösben, hanem bíborban bukik alá.

Nézd csak a lányt. Megint számlálja a napokat. Lélekben visszatér a könyvtárba, megérinti a bolit és bőrén a kecske vérét. A csirkéjét. Vér csorog le a falon. Követi, honnét jön, egészen fel, majd le a tócsára, és újra fel, látja a lábujjakat, majd a lábszárakat, majd a hálóinget. A mellkasából kirobbanó gerendát, a szélesre tárt karokat és a tágra nyílt, mégsem látó szemeket. Túl rémült ahhoz, hogy a nevén szólítsa vagy segítséget hívjon. A bejárathoz fordul, és a férfi homlokráncolva belép, mohón vágyik munkához látni, ő pedig reméli, hogy ezúttal észrevétlen eltűnhet. A férfi belép, észreveszi, és ráripakodik, Nem vagy más, csak egy tolvaj. Ez nem történik meg, nézz csak rá a falon. Az üres szemekből próbálja kiolvasni, miket tervezett arra a napra. Mit akart tenni, mikor felkel a nap, ahogy most, hol lett volna déltájban. Mikor valakit megölnek, vele hal a jövője is. Nem, gondolja, ő nem ölt meg senkit. Ki kell hátrálnia a szobából, igen, kihátrálni, eltörölni minden megtett lépést, eltörölni önmagát, de ahogy az ajtóhoz ér, megtorpan. Ahogy a gazda, merev és mozdulatlan. Már azon tűnődik, hogyan végződik a nap, mikor megrezzen a bal lábfeje. Azután a jobb. Azután felemeli fejét, és sikítani próbál, de vér tolul fel a torkában, sűrűn, mint a méz. Ráng a feje, ráng a keze, Sogolon rohan.

Odakint az udvaron, épp csak kiér az ajtón, mikor egész teste megrándul, és okádni kezd. Görcsösen vonaglik azután is, hogy már semmi sem jön belőle. Közeleg a nappal, semmi sem állíthatja meg, és miután a gyomra nem akarja már elevenen kifordítani, eszébe jut, hogy hamarosan más is fenn lesz, aki sosem ébredne előtte, de mindig elsőként kell kisurrannia és a dolgát intéznie a gazdával, ha az éjszaka nem kereste fel. Erőt vesz magán, port rugdal a hányásra, és beszalad, vissza a házba. Odasurran derékaljához, és befedi poros lábát. Elfordítja testét a rabszolgalánytól, és addig mered arra, ahol a padló találkozik a fallal, amíg a rabszolgalány fészkelődni nem kezd. Nanil kínos gonddal porolja le hálóingét, próbál nesztelenül eljutni a konyhai vizestálig, és belemártani a kezét, hogy ne locsogjon. Megszaglássza magát, majd újra, talán a hóna alatt, hogy megmossa, azután a mellét, a lábát, a kukúját, mielőtt felemeli, és összegöngyöli derékalját, a szekrényhez lép, résnyire nyitja, és bezárja, lábujjhegyen lopakodva kibillen a szobából, puha léptei egyre halkulnak és távolodnak, amíg már nem hallatszanak. Csak Sogolon számlálja tovább, amit nem hall, és mereng azon, hány lépés viszi a lányt a ház keleti oldalába, állandó ütemben halad-e, vagy meg-megáll – mert Nanil mindig ügyel arra, hogy ne keltsen fel senkit –, majd számlálja, hány lépés a külső folyosótól a belső folyosó, a fogadócsarnok, a hitvesi hálókamrába vezető folyosó, a csorba kőlapok a padlón, amikért az úrnő mindig rágja az úr fülét, amíg a lány végül megáll a könyvtár előtt. Lekopogja a titkos jelet az ajtón. Kivár két lélegzetvételnyi időt, talán hármat. Nem néz, csak a földre, és megáll a helyén, felhúzza ruháját, letérdel, négykézlábra áll, kivár háromlélegzetnyi időt, talán négyet. Sogolon még az oldalán fekszik, a padlón fekve nézi, ahol a padló találkozik a mennyezettel, és csak vár. Nem érti, miért nem jön. Talán a szoba is változik, valami más történik benne, vagy semmi sem. Azután Nanil felsikolt. És csak sikolt és sikolt, míg Sogolon rezzenéstelenül fekszik, szemében a könnyekkel. Nanil még mindig sikolt. Azután csend. Azután nyikorgó hanggal kitárul egy ajtó, és döngve a falnak csapódik. Mi az ördög folyik ebben a házban?, méltatlankodik az úrnő. Majd adok én annak a szemtelen lánynak és a… Elhal a hangja. Sogolon várja, mikor jön, és jön is. Az úrnő már jajveszékel, csak bömböl és bömböl, míg léptek dübörögnek a folyosókon. Az ikrek kirontanak az utcára segítséget hívni. Az érzés újra hatalmába keríti Sogolont, még épp időben pattan fel, és rohan ki, mielőtt elokádja magát.

Az úrnő egész nap zokog. Valamivel dél után hívatja azzal, hogy Szórakoztass valamivel, amit a bozótosban tanultál. Sogolon nem érti. Azt mondja, nem a bozótosból jön, de az úrnő felhorkan, Akkor miért van pusztafűszagod?, és hangosan, teli torokból nevet, pedig Sogolon ezt cseppet sem találja mulatságosnak. Azelőtt a föld illatát árasztotta, most a virágét, amit éppen talál, de sohasem a pusztafűét.

– Szórakoztass – követeli az úrnő, azzal lebukik a székéről, és ott is marad, amíg a szakácsnő be nem ront az ikrekkel, hogy felemelje.

– Miért nem segítetted fel? – kérdi a szakácsnő. – Ennyi hasznodat se venni?

Három nap múlva az úrnő szobájából kiáradó szag a bűznél is bűzösebb.

Nem kellett volna a könyvtárban lennie. Nem volt ott semmi keresnivalója. A gazdának minden joga megvolt a saját szobájához, neki semmi. A maga akaratából lépett be azon az ajtón, szolgáltatta ki magát neki. Mindez úgy hangzik, mintha a gazda szájából jönne, nem az övéből, de ha a gazda nem érinti meg, még most is itt lenne, és átnézne rajta. Egy hang, ami olyan, mint a sajátja, arra emlékezteti, hogy az úrnője is megmondta, nem ellenkezhet a gazdával. Ha nem teszi be hívatlanul a lábát, mint egy közönséges tolvaj, senki nem lett volna ott a gazdával, hacsaknem Nanil. Te hoztad magadra a gonoszt, te hoztad rá a gonoszt. Tartsd a szád, míg megmutatja neked, melyik lyukad mire való, és hajtogasd magadban, hogy ennek is meg kell lennie. Nem. Én nem tettem semmit, a szél volt. A szél tette.

A gondolkodás terhe bottá merevíti. Azt se tudja, hogy a konyhában van, amíg a szakácsnő rá nem ripakodik: Félre az útból, te ostoba lány, hát nem látod, hogy mindenkit lefoglal a bánata? Épp ekkor az úrnő támolyog a konyhába, mögötte perlekedő nővérével. Járni is alig bír, és olyan elveszett a tekintete, mintha a tegnapot látná. Majd felbukik benne, megragadja tunikáját, és kis híján mindketten elterülnek.

– Te ölted meg a férjemet, igazat mondj! Igazat mondj, hallod? Te voltál? Te ölted meg a gazdát, te ölted meg.

Áporodott az úrnő lehelete. Sogolon, ahogy még most is markolja, pislant egyet, és a könnyek leperegnek az arcán. Az úrnő elereszti, és megragadja a szakácsnőt. Te ölted meg a férjemet, igazat mondj! Igazat mondj, hallod? Te voltál? Te ölted meg a gazdát, te ölted meg. Megragadja a szakácsnőt, meg is rázná, de az olyan termetes, hogy csak a ruháját rázza. Sogolon nézi, ahogy a szakácsnőre mered, és ráeszmél, hogy nem kijelent, hanem esdekel. Az úrnő őt is elereszti, és kifelé indul, mikor meglátja az ikrek egyikét. Két nővér állja útját. Ezúttal nem kell elvonszolniuk. Az úrnő leereszti kezét, és visszasétál a szobájába.

Két dolog történik gyors egymásutánban. A gazda temetése és a meghívás a királyi udvarba. A temetés éjjelén Sogolon felébred, és látja, ahogy kialszik az ablakba kitett lámpás. A szertartás reggelén a nővérek feketébe öltöztetik az úrnőt. Feketében marad kilenc holdon át. Ahogy közeleg az este, a férfiak visszatérnek egy újabb tehénnel. Ezt is az udvar közepén vágják le, és hagyják a vért, hadd folyjék tetszése szerint. Miután leölik a tehenet, felvágják a húsát, felaprítják a csontjait, és az egészet megfőzik három fazékban selimborssal, fokhagymával, soumbalával, mogyoróvajjal és sóval. Azután eszik mindenki, akit összeköt a vérség vagy a törvény. A padlón ülve a házban, a folyosón, az udvar porában, odakint az utcán. Ámuldoznak és áradoznak a mesés íz felett, és méltatják a gazdát, mert már az ősök közé tartozik, akik figyelnek és megítélnek mindenkit, élőt és holtat egyformán.

*

A pap minden jelenlévőt áldott vízzel hint meg, és gyógyító füvekkel dörzsöli be a testüket, hogy ne kövessék őket olyan árnyak, amiket nem maguk vetnek. Csak Sogolont, a szakácsnőt és a többieket nem, akik a házban dolgoznak, mert ők nem vérrokonok. Nem is vártam mást, jegyzi meg a szakácsnő. Az ő démonjaik, csak rájuk tartoznak.

A Komwono-ház újra kegyben áll, közli e jó hír hozója, egy fiú túl széles mosollyal. Úgy hordozza szájában a szavakat, mintha nem tudná, ki mondja kinek, ami igaz is. Nem tudja, hogy a gyász közepén állít be a házba, sem azt, hogy Sogolonnal osztja meg a hírt. Az istenek adjanak vigaszt, teszi hozzá, mielőtt gyorsan távozik, közben mindvégig úgy mered a mennyezetre, mintha rajtakapna egy őt figyelő ártó szellemet. Mondj el mindent, amit hallottál, követeli Komwono úrnő, és mind döbbenten figyelik, ahogy a hír felperzseli rossz kedélyét, mint futótűz a bozótost.

Első dolga elkergetni a háztól mindenkit, aki nem dolgozni van ott. Mi legyen azokkal, akik messziről jöttek, nővérem?, kérdi Morongo nemes úrhölgy. Rád nem vonatkozik, nővérem, feleli az úrnő, te itt laksz az utcában, de délre mindenki másnak mennie kell, mert újra magamnak akarom a házat. A nővérek és sógornők elborzadva hallgatják. A fivérek és sógorok sóhajtoznak, és megkönnyebbülten bólogatnak, mert éjjelente szellemek látogatják a lábuk közét, és senki nem esküdne rá, hogy nőneműek. Az úrnő nővérei megtagadják a kérést, egyik a másik után, mondván, Drága nővérem, kilenc holdon át ukuzilában leszel, vagy tán egy évig is, ha az ősök nem fogadják maguk közé a férjed. Egy asszony ukuzilában nem teheti meg ugyanazt, mint egy asszony vörösben vagy sárgában. Az istenek parancsa, hogy ne légy kihívó tetteidben vagy gondolataidban. Szükséged van a nővéreidre, érvelnek a nővérei. A Komwonók ugyanezt hajtogatják, csak még hozzáteszik: És látni szeretnénk, mit hagyott ránk drága fivérünk.

– Az ukuzila nem béklyózza meg a lábat, a kezet, de még a szájat sem – feleli a nővéreinek. – Ti, meg, ágrólszakadtak, elfeleditek, hogy nem a tehetős halt meg közülünk – veti oda a Komwonóknak, bár az arcáról lerí, hogy minden nővér dögevő hiéna. Aznap délután távoznak. Sogolon még most se hiszi, hogy az úrnő annyi idő alatt visszanyerte ép értelmét, míg az órában lepereg a homok, hisz előző nap még arra sem tudta rávenni magát, hogy ne a szobájában intézze a dolgát. Estére aztán kiderül, hogy az ép értelem nagyon is visszatért az úrnőbe, mikor a vér és törvény szerinti rokonok mind elindulnak a lábukon, lovaikon, szekereiken, hintóikon és a karavánjaikkal, csak hogy a kapuban útjukat szegi a Hét Szárny hét harcosa, valamennyi zsoldos a Fekete Karvaly szolgálatában. Ahogy egyenként átkutatják a rokonokat, az est hátralévő részében Sogolon mást se hall, csak a tolvajok kocsijából kihajított arany, ezüst, vas és elefántcsont pengését, meg az úrnő kaján nevetését. Látjátok ezt? Látjátok? Mintha valaki vele figyelne az ablakból.

Komwono úrnőt immár az előkészületek kötik le. A hírvivő nem hagy maga után mást, csak az üzenet visszhangját, hogy az úr (és Komwono úrnő) audienciára hivatalos a királyi udvarba, a legfenségesebb Kwash Kagar színe elé, aki Fasisi királya, az Északi Földek ura, a Völgyvidék régense, valamint a Föld és az Ég Isteni Régióinak királyi főpapja.

Komwono úrnő nem ostoba. Tudja, hogy a meghívás egyszerre ígéret és kelepce. A király kegye forgandóbb a szélnél, udvarát csak egy csettintés választja el föld alatti tömlöcétől. A király kegye gúnyos elutasításba fordulhat, ha váratlanul bejelenti, hogy túl elfoglalt a meghallgatásukhoz. Az övékhez, mert meg se üzeni neki, hogy az úr halott. A királynak, aki az istenek véréből való, nincs ideje holmi halandó ügyekre. Ki ő, hogy azt higgye, joga van viszálykodni a királlyal vagy bárkivel Akum házából? Ezt kérdi a falaktól, mikor Sogolon a szobába lép. Sogolon hátrahőköl. Az úrnő már-már olyan hangon beszél, mint egy kislány, mintha meg akarná kedveltetni magát valakivel, de nem tudja, hogyan. Az úrnő még nem árulta el, miért száműzték az udvarból.

– A gazdát, tudod, őt kedvelte. Tetszett neki, ahogy csinosnak hívta. Nem gyönyörűnek, mint egy asszonyt, nem szépnek, mint egy lovat, amire igazából hajazott, hanem csinosnak, mint egy kislányt. Mindig kuncogott, ha hallotta. Hozzám nem volt egy kedves szava. Csak gorombaságot kaptam tőle.

– Kitől, úrnőm?

– A szerelem és költészet istennőjétől… ugyan kiről beszélhetnék, ha nem a királynő nővéréről, te hígvelejű? Mikor még az udvarhölgye voltam, folyton átkozott, lassúnak hívott, azt mondta, még a seggét is lassan törlöm.

Sogolon még lány. A gyásszal az ember mintha vállára venné az egész házat, ezért se győz csodálkozni, hogy az úrnő nem roppan meg a súlya alatt. Talán csak leplezi, talán elég erős ahhoz, hogy elhordozzon egy háznyi fájdalmat és vele akár minden mást is. Sogolon csodálja, hogyan képes rá, mert az ő elméje megroppan minden éjjel. Mintha az álomdzsungelben lenne, de aztán az éjszaka átvált reggelbe, és úgy érzi, vagy sohasem éber, vagy sohasem alszik. Gyász és bűntudat keveredik, buzog kelésként a bőre alatt. Valami szörnyűséges.

Mielőtt útra kelnének Fasisi felé, Nanil egy éjjel megkörnyékez a magtárnál, de nem mutatja az arcát. Merészség egy rabszolgának szabadhoz szólni, még ha csak egy haszontalan talált gyermek is. Tudom, hogy te voltál, mondja. Biztosra tudom. A gazda engem várt a könyvtárban, és senki másnak nem vette volna hasznát, se az asszonyának, se a szakácsnőnek, se valamelyik fiúnak. Sogolon arra gondol, hogy megmondja neki, Tartsd a szád, te lány, amíg engedélyt nem kapsz a szólásra, de mikor kinyitja száját, a szavak megrekednek a fogai mögött. Azután, mikor jobban megnézi, nem lát semmit, csak a néptelen udvart. Csak ő lehet, aki elszalad tőle. Csakis ő.

Még két nap telik el, azután felkerekednek, és útnak indulnak egy karavánnal, útnak Fasisi felé. A város szélén elhagyják a prefektust, aki odakiáltja, hogy nem felejtette el, egyik nap még visszatér a házhoz.

– Indulj akár most – horkan fel az úrnő –, de ha nem derül rá fény, hogy ki ölte meg… nem is, hogy miként ölte meg a férjem, magánál a királynál kérelmezem majd, hogy ostorozzanak meg.

Haladnak az úton. A királyi kíséret minden reggel az úrnő tudtára adja, hány nap maradt még, mielőtt elérik Fasisit. Egy negyedhold eltelt, még egy egész van előttük, ha az istenek is úgy akarják. Mi mindent hoz magával az úrnő! Selyemruhát, amit négy lakat alatt őriz egy ládában, mert egy távoli vidékről való, ahol az emberek a hajukban tartják a fonalszövő hernyókat. Sogolon egyszer látja, mikor az úrnő felnyitja a ládát, hogy a fehér és bíbor úgy dagadozik, mintha fel akarna repülni. Attól a naptól tudja, hogy nincs nagyobb élvezet a világon, mint selymet érinteni. S van még más is, ukuru és aso oke szövet, indigó, egy üvegcsében mirha, amit az úrnő gyakran magára hint, leopárdbőrök, egy tehén marhahúsnak, egy bárány ürühúsnak, aranyrudak, amiket olykor kivesz és a mellei közt siklat, sóhajtozva, mert megint arra gondol, hogy sosem válna meg tőlük, és ott a majom is, ami azelőtt a gazdát mulattatta. S akik vele tartanak: az ikrek egyike, a Hét Szárnytól hárman, akiket ezüsttel fizet, a királyi kísérő az utat mutatni, és Sogolon.

Az úrnő a kocsi végében, annyi párnán és szőnyegen, bőrön és prémen, amiben még egy magafajta asszony is elveszik. Mint egy bintuin sátor. Minden létező szövet mintákba borítja a falakat, regél Gangatomról, Luala Lualáról, Wakadishu folyónépeiről és másokról a homoktengeren túl. Az illatszerek oly töményen ülik meg a kocsit, hogy szinte tapintani lehet. A két oldalra tekintő két ablak jórészt zárva van, de megnyílik a napkeltére, a napnyugtára, vagy mikor az úrnő úgy érzi, nincs por. Az úrnő nem sokat eszik, bizonyosan nem annyit, amit az ikerszakács éjjelente a tűznél készít. Csipegeti csak a száraz húst és gyümölcsöt, amit a szakács Sogolonnak ad, hogy felszolgálja, de legtöbbször beéri a borral. Álmában olykor a gazdához beszél, és azt kérdi tőle, miért ágaskodik távolabb a farka, mint a mellkasából kiálló gerenda. Ezenkívül nem tesz mást, csak őt figyeli. Valahányszor Sogolon odafordul, hogy úrnőjére tekintsen, mire ki tudja venni a sok kelme és szőrme közt, az úrnője őt vizslatja. Nem tudja mire vélni arckifejezését. Mintha tudná, hogy ez a lány minden bajának okozója, ha nem is érti, miképpen. Sogolon emiatt nem hunyja le a szemét, mióta csak úton vannak. Az oldalán fekszik, a kocsi másik végében, függönyök mögött, amiket az úrnője parancsára nem húzhat el. A hátában kő, sok éles peremmel, hogy belé marjon, ha el találna aludni, amit nappal néha mégis megtesz. Az úrnő úgy vizslatja, mintha tudná. Mitől félsz, mi történne álmodban, talán megeredne a nyelved? Az az álnok nyelved, ami benned él, de sosem igazán engedelmes? Mit nem mondasz el, csalárd leány? Sogolon válasz helyett hátat fordít, mielőtt ráeszmél, hogy a társalgás a fejében zajlik.

*

A harmadik negyedhold harmadik éjszakája. A lámpafénynél látja, ahogy az úrnő megint rá mered. Az úrnő nincs olyan hangulatban, hogy szóljon ehhez a talált lányhoz, de ettől még tudatni kívánja óhaját. Sogolon épp akkor nyit ki egy szekrényt, mikor a kocsi megugrik egy keréknyomon, oldalt vetve őt és a szekrény tartalmát. Hallja az iker átkozódását és a kísérő nevetését. Visszarakodja az élelmet a szekrénybe, és odaviszi a borostömlőt úrnőjének, aki mindeközben egy pillanatra sem veszi le róla a tekintetét. Bizonyosan bosszús, mégsem tekinti őt érdemesnek, hogy erőfeszítést tegyen a lehordására. Míg úrnője elé járul, Sogolon felkészül a további huppanókra. Már átnyújtaná a borostömlőt, mikor látja, hogy bár a szeme tágra kerekedik, az úrnő mélyen alszik. Azora kisasszony egyszer beszélt erről. Egy isten éjjelente figyeli, mit csinálunk, és beköltözik a testünkbe, hogy ablakként használja a szemünket. Másnap az úrnő azt mondja:

– Kelepce, csakis az lehet.

– Úrnőm?

– Ez az egész, egy száműzöttért küldetni. Cselvetés, hogy kínos helyzetbe hozzanak. Te nem ismered, milyen. A királyi nővér, féleszű. Vagy Jeleza hercegnő, már azt se tudom, hogyan hívatja magát. A végtelenség úrnője kicsinyes a végtelenségig. Az istenek a megmondhatói, mennyire nem áll távol tőle, csak azért utaztatni ennyi napon át, hogy gúny tárgyává tegyen az udvarban.

– Akkor miért vágysz oda ennyire, úrnőm?

– Micsoda? Hogy mer rágondolni is ez a kislány, hogy ilyen kérdést tegyen fel nekem? Ez tűrhetetlen. Ez a jó szó, tűrhetetlen. Meg kéne hogy ostoroztassalak.

– Bocsánat, úrnőm.

– Ez az, könyörögj csak. Nem mintha én a könyörgéssel bármire mentem volna.

Olyan pillantást vet Sogolonra, mintha csak most különítené el az ürességtől.

– Fel kellett volna hogy hizlaljalak, felkészíteni az asszonylétre. Tanulhattál volna egy kis táncot, egy kis hímzést, még egy kis gyermeknevelést is, akkor talán nem lennél faragatlan.

– Úrnőm?

– Fárasztasz, te lány. Inkább lovagolj odakint.

Sogolon nem is tesz úgy, mintha bánná. A kísérő leveszi a málha felét második lováról, és engedi felülni rá. A ló hozzá van kötve a kísérőhöz, így Sogolonnak nincs tennivalója, mégis ez az első alkalom, hogy ilyen állaton ül. Ezt is hozzáadja mindahhoz, amit egyszer már megtapasztalt, és újra meg akarja. Selymet tapintani, lovat megülni, szabadnak hinni magát.

A szabadban állnak meg, ami nem sokban különbözik a homoktengertől, nincsenek fák, és keserves a hideg. Sogolon mégis odakint alszik két takaró alatt, a férfiakkal. Ahogy közelednek Fasisihez, az úrnő napról napra izgatottabb. Fasisi nem olyan, mint a legtöbb hely északon, ahol minden hagyomány a férfi méltóságát óvja. Az asszonyok megtartják vagyonukat, ha Fasisiben házasodnak, és a hatalmat is, ami vele jár. Még a király is, ha úgy dönt, istenné válik, és csatlakozik királyi őseihez, legidősebb nővére elsőszülött fiának adja tovább a koronát. Az úrnő talán ezért hiányolta fájóbban Fasisit, mint az úr, ezért vágyott mohóbban a visszatérésre. Még ha fennhangon azon mereng is, miért hívatták. Nemegyszer elmondja, hogy a király és a királyné biztosan nem azért vágyik a társaságukra, mert a gazda együgyű beszédére kíváncsi. Sogolon nem tudja, mekkora súlya van ennek a kijelentésnek. Sem azt, hogy mi a rosszabb, a titok vagy a hazugság, s ha titok az igazság elhallgatása, ami más színben tünteti fel a valóságot, az miért nem hazugság? Az úrnő arra kárhoztatja, hogy férfiakkal és bogarakkal aludjék, mégis sajnálatot érez iránta, majd szemrehányást tesz magának, amiért azt gondolja, megengedheti magának a szánakozást.

Most, hogy pirkadattól napnyugtáig idekint van az égbolt alatt, a Fasisibe vezető út olyan dolgokat tár elé, amiket korábban sosem látott. Az út jön és megy. Olykor fél napon át tökéletesre hasított kőlapok burkolják, azután hirtelen nincs más, csak por, homok és tövisbokor. Mikor másodszor térnek egy régi útszakaszra, a királyi kísérő elárulja, hogy ez mind része az ősi birodalomnak, abból a korból, ami messze megelőzi Fasisit, messze megelőz minden ma élőt. Domboldalhoz tapasztott kis falvakat hagynak el, ahol az ott élők sárból és kőből emelnek kis hajlékokat, szalmatetővel és ajtó nélkül. Olyan falvakat, ahonnét mintha mindenki elszökött vagy kihalt volna. Ahol kettéágazik az út, a kísérő elkurjantja magát, hogy a folyó mentén maradnak, mert ez a legbiztosabb módja a banditák elkerülésének. Egy Hét Szárny azt mondja, a harc elébe áll, mire a kísérő rávágja, hogy Akkor menj, és harcolj. Királyom azt parancsolta, hogy a szállítmány életben és sértetlenül maradjon. Az úrnő az ablakból fülel, felszisszen a szállítmány szóra, és gondja van rá, hogy a férfi hallja. Vendégek, helyesbít a kísérő. A folyó mentén haladnak, és maguk mögött tudják Juba falait, ahol néhány lépésenként ló áll, a hátán egy férfival, aki éppoly katonásan öltözik, mint a kísérő.

Meg ez a kísérő. A Hét Szárny csatlósai még a legnagyobb forróságban is fekete tunikába és kék sálba bugyolálják magukat, még arcuk jó részét is. Ez a férfi küllemre mindenben az ellentétük. Először is, szinte tetőtől talpig zöld. Hátán viseli fekete bronzpajzsát. Sogolon a pengére figyel fel ezután, egy handzsárra, amit hamarosan ő is megtanul használni. Zöld láncvért és zöld tunika, bőr fegyveröv és hosszan dagadó zöld köpeny, amit úgy csavar magára, ahogy az úrnő a takaróit. Lángoló arany haj és szakáll, szinte elvadulva, hozzá vékony arc vaskos ajkakkal, amitől olyan, mintha tízszerte többet vigyorogna, mint ahányszor fenyegetően néz. S a hangja, akár az áradó folyó. Nem az a fajta, aki Azora kisasszonyhoz járna. Elnézi éles vonásait, a szakálla mögé rejtett pajkosságot. Pajkos lenne? Semmiképp nem olyan, aki örömtanyára járna, arra sosem szorul rá. Jóvágású? Alig ismeri a szót, vagy hogy mikor használja. Néha pislant, és nem lát mást, csak bozontot, arccsontokat és ajkakat. A bőre meg olyan, mint a kávé, mikor megbékél a tejjel. A szemében lappang a mosoly, mikor az arca más részén nem, s ezzel a mosollyal kíséri őt akkor is, ha hátat fordít, hogy mutassa az utat. Kétszer állnak meg a folyóparton. Először pihentetni a lovakat, másodszor, mert az úrnő megállítja a menetet. Így túl korán érnének Fasisibe, ami jóvátehetetlen károkat okozna a tekintélyében, ő maga fogalmaz így. A férfi mindkétszer megmosdik, amikor rajta kívül senki.

– Itt a legjobb a víz – súgja meg Sogolonnak, ahogy a folyópart felé indul. Sogolon az évek során megtanulta számba venni egy férfi szavait, mérlegelni veszélyességüket.

– Én nem fürdöm – jelenti ki.

A férfi csak egy pillantást vet rá, kifejezéstelen arccal, nem csalódottan, de nem is közömbösen, mielőtt azt feleli, Ahogy gondolod. Nem is törődik többet ezzel, csak leveti ruháját. Sogolon megesküdne bárkinek, aki kérdi, hogy épp az ellenkezője történik, mintha a ruha vetné le magát róla. A férfiak, akik Azora kisasszonyhoz jártak, olyan férfinak tűntek, akiknek Azora kisasszonyhoz kell járniuk, nem pedig olyan fiúknak, akik megnyerik a dongát. Hanem a fiúk a dongán maguk is sötét, fényes botnak tűntek a hosszú és vékony karokkal, lábakkal. A kísérő meg úgy fest, mintha a ruhái álnokságot követnének el, amiért elrejtik. Válla széles, mellkasa izmoktól dagadozik. Keskeny dereka egy gázlómadáré, vaskos lába fiatal csikóé. Sogolon tudja, hogy gondolni fog rá, és elébe akar menni a gondolatnak, mielőtt még elérné, hogy megállítsa, de már késő. A farka olyan, amilyet csak egy ilyen test középpontjában remélni lehet. Ölesen, lazán lóg a golyók felett, nem bizonyít semmit. A férfi kiemelkedik a folyóból, és kinyújtózik a szélén, majd tesz néhány lépést, de nem azért, hogy neki mutogassa magát, hanem mert már el is feledkezett a közelségéről. Pedig ő figyeli, ahogy menet közben a vízcseppek leperegnek róla, és az örömházban töltött évek dacára először tudatosul benne, hogy mikor a férfi egyik irányba mozog, farka a másik irányba. Fel és le táncol, mintha pattogós zene szólna. Az örömházban csak kétféle farok fordul meg, erőszakos és petyhüdt, aminek egy lány se örül, de a kísérő vagy nem látja, vagy elfeledkezik róla, vagy akkor is így mozog, amikor felkel vagy fizet a sörért. Belegondol, mindig is megvolt-e benne ez, ez a szemérem. Nem lehet, ez nem vall a népre, melyhez egykor tartozott. Átok az örömtanyára, amiért felélesztette benne, amit végképp nem várni egy ilyen helytől. A szemérmet. Sogolon összefűzi fejében a gondolatokat, melyeknek semmi értelmük. A férfi meg csak áll, és kitárja karjait, mintha a távozó nap előtt tisztelegne.

– Szóval Sogolon – szólal meg, mire a lány majd' kiugrik a bőréből. – Vagy nem ez a neved?

– A nevem éppenséggel ez. – Elfordítja tőle a fejét, és belegondol, honnét jön ez is, ez a fejfordítás. A férfi nem fordul felé, hogy lássa, de kerek és sötét hátsója úgy feszül, mintha csak ez tartaná egyben szerteszét ágazó karjait, lábait és törzsét.

– Meg akarod ülni azt a lovat, vagy beéred azzal, hogy a ló ül meg téged?

– Mi?

A kísérő elfordul, háttal a napnak. Még a víznek sem akaródzik elhagyni a testét. Mintha csüngene rajta, csak maradhasson még. Sogolon nem tudja, kitől erednek ezek a gondolatok, de hangosan kimondja, Csitt, ebből elég. A férfi hozzálép, Mit mond? Hozzá lép, és ő nem bír az arcába nézni, de lefelé nézni se jobb, mert tekintete elsiklik a mellbimbók közt, le-fel döcög a hullámos mosódeszkán, félúton a bozont felé, ami egyre lejjebb és lejjebb vonzza.