John Sandford

ÁLARCOS PRÉDA

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Masked Prey

Fordította: Kovács Kristóf

Copyright © John Sandford,2020

Hungarian Translation © Kovács Kristóf, 2024

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635802890

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Jó barátunknak,

Cynthia Klahr Johnsonnak

EGY

Audrey Coil és Blake Winston már hetek óta szexchateltek egymással.

Winston farka, amelyről Coil már vagy hét, talán nyolc iPhone-képet is látott, hol állva, hol összetöppedve, nem sokban különbözött az osztálytársaiétól. Coil látta ezeket is: a képek ott voltak a csajok telefonján a Claridge gimnázium – pontosabban a The Claridge-gimnázium, a The nagy T-vel, merthogy ez itt nem holmi akármelyik Claridge gimnázium, ez A Claridge gimnázium, székhelye Reston, Virginia állam – végzős osztályában.

Coil gyanította, hogy az ő mellei sem jelentenének szenzációs újdonságot A Claridge végzős osztályának válogatott fiúcsapatában; és ebben igaza is volt. Sem ő, sem Winston nem volt már szűz, ettől a tehertől ötödikben – kevésbé sznob tanintézetekben ez a tizenegyedik osztálynak számított – szabadultak meg. Nem az, hogy komolyabban jártak volna egymással, de nagyon arrafelé tartottak, csak egyelőre – úgy gondolták – ráérnek erre még.

Most azonban egyáltalán nem erről volt szó. Coil nem Winston farkára összpontosított, hanem a diadalmasan álló, Nikon Z6 márkájú fényképezőgépére.

MEG A LED-panelekre, a kamerától jobbra, illetve balra, és az eléjük állított ernyőkre: ezek szűrik ki a túlságosan éles körvonalú árnyékokat. A harmadik, az előző kettőnél kisebb lámpát a lány háta mögé állították: az innen áramló lágy fény fátyolos sugárzást adott Coil gesztenyebarna hajának; a kamera pedig egy háromlábú állványon kapott helyet. Winston a kamera mögött állt.

Winston tizenhét éves: egy szép napon majd sok csillió dollárt örököl az apukájától, aki egy befektetési alapot igazgat, egy-egy irodával az alabamai Birminghamben, és Manhattanben. És, ha ez nem lenne elég, Winston ráadásul jóképű. A haja és a szeme fekete, az álla szögletes, a bőre pedig előkelően és makulátlanul sápatag. De ha még ezt is kevesellnénk, hát képzeljük el, hogy ez a Winston, noha még iskolába jár, máris egy jól jövedelmező videóprodukciós céget mondhat a magáénak.

E pillanatban mindketten Coil fürdőszobájában nyomorognak, a Coil-ház második emeletén, a virginiai Arlingtonban, Washingtonnal, a fővárossal szemben, a Potomac folyó partján.

Coil testén egy kék, átlátszó blúz feszül, láttatva a melle felső körívét, de a bimbóját, óvatosságból, nem: ahhoz az Instagram túlságosan puritán. A lány arca egészségesen rózsaszín, a testét minden buliviselt kamasz lány megirigyelné: csupa ígéret és csupa izgatás, az a fajta lány ő, akit Bill Clinton egykori elnök bármikor felvenne gyakornoknak. Amúgy Roberta J. (becenevén Bob) Coil georgiai szenátor lánya, ezenfelül sikeres vállalkozó is, továbbá saját blogot indított, amelyet számos közösségi médián terjeszt: a neve Young’nHot’nDC – vagyis fiatal, dögös, és fővárosi.

Négy szponzora van a blognak: a Macon Cosmo, amely lányoknak való szépítőszereket árul a georgiai Maconból; a Sandy Silks, egy atlantai kézművesfehérnemű-készítő cég, amely a kőgazdag tiniket és egyetemista korú lányokat tekinti fő célcsoportjának; az LA Psyche, tánctematikájú topok és sortok manufaktúrája Párizsból, pontosabban a texasi Parisból; és végül az Anshiser Aerospace, egy hadiszállító vállalat: ők azért szponzorálják a blogot, hogy ezzel hízelegjenek a kedves mamának, aki a szenátus nemzetvédelmi bizottságának oszlopos tagja.

A lány most elfordította a fejét a tükörtől – ebben a sminkjét ellenőrizte – a fényképezőgép felé. Mosolygott.

– Esküszöm nektek, csajok – szólalt meg –, titeket aztán végképp nem vernélek át, ez a Macon-cucc, ez nagyon király. Hogy miért? Hát mert a színei káprázatosan lágyak, de a legjobb az az, hogy csinálhatsz vele, amit csak akarsz, mindig a helyén marad – azzal kinyújtotta a végtelen hosszú, rózsaszín nyelvét. Megérintette vele az orra hegyét, aztán visszahúzta, végignyalta vele a felső ajkát, végül elővillantott egy csupa fog mosolyt. – Megvan? – kérdezte.

MEG – vágta rá Winston –, felvettem.

– Hát már eléggé ideje volt – mordult rá a lány: és igazat beszélt, most vették fel negyedszer.

Bevonultak a hálószobába, Coil felvette a szemüvegét – sose hordta, ha nyilvános helyen volt –, törökülésben az ágyra telepedett, így nézte meg a frissen felvett videót Winston MacBook Próján.

– Aha, aahhahha – hunyta be a szemét, hogy jobban gondolkozhasson –, asszem, ezzel megvagyunk.

– Ha ebből nem értik meg, mit akarsz – helyeselt Winston –, akkor semmiből. Csak az a baj, hogy nagyon kiraktad a dididet. Mit szól majd hozzá szenátoranyu?

– Felőle azt rakok ki, amit akarok – legyintett Coil –, csak ne fessem feketére az arcomat. És mi az, hogy „didi”? Mellnek hívják, vagy dudának, didit csak az öregek mondanak.

– Hámmeg mink, akik Alabamából gyöttünk – villantotta meg a legszebb déli kiejtését Winston.

– Ja, ja – nevetett fel Coil –, otthol, éjjdes otthol!

– Jó, jó – intette le Winston. – Figyelj, meg kell szerkesztenem a videót, meg rárakom a kreditet. Este átküldöm neked e-mailben.

Coil bólintott, de aztán megborzongott.

– Figyelj, akartam tőled kérdezni valamit – szólalt meg. – Tegnap te meg Danny valami fénykép-összehasonlító appról beszélgettetek. Te, lehet, hogy akkor most az én anyagaim is kikerültek a netre? Mármint, hogy nemcsak az én blogomon vannak fent, hanem máshol is. Nem akarsz utánanézni?

– Tizenkét másodperc alatt megvan – ült vissza Winston a laptophoz, a lány mellé. Kijelölt vagy egy tucat fotót. Mindegyiken Coil arca díszelgett, különböző szögekből felvéve, köztük négy gyakorlatilag szemtől szemben, de mindegyik képen más és más arckifejezéssel. Felment egy Da’Guerre nevű weboldalra, a fotókat egy üres ablakba illesztette, és lenyomta a Return gombot.

A laptopot visszaadta a lánynak, felállt, mögé lépett; Coil hátrahajtotta a fejét, a tarkóját a fiú medencecsontjának nyomta, és lassan, óvatosan masszírozni kezdte. Egy perc múlva – két perccel hamarabb, mint Winston szerette volna – a laptop bevégezte a munkáját: a képernyőn száz fénykép bukkant fel, mindegyiken fiatal nők, mindegyik kiköpött Coil, főleg az a hat, ami tényleg őt ábrázolta.

– Ezeket mind én csináltam? – esett le Winston álla. Áthajolt a lány válla fölött, hogy jobban lássa a képernyőt: a körmével rá is bökött az egyik képre. – Várjál csak! Nem, ezt nem én. Ez a tavalyi iskolai évkönyvből van. Te tetted fel a blogra?

– Ja, amikor annyit nyavalyogtam, hogy micsoda förtelmes képeket raknak ki az évkönyvbe. De ez – bökött egy másik fotóra a képernyőn – micsoda? Ezen én vagyok, meg Molly, épp jövünk ki a suliból. Ez hogy került ide?

– Nem emlékszel? Amikor az átlátszó jóganadrágokról írtál a blogodban, ahhoz csináltuk. Azt meséltétek, hogy láttátok egy csaj fenekén a vágást, amikor jógáztatok.
De csak egy vagy két napig volt fenn.

– Jó, értem… de mi ez a link?

Utánanéztek: a link egy 1919 nevű blogra vezette őket. Semmi érdekes, semmi különös, csak fényképek, a képeken gyerekek, ahogy az utcán sétálnak, vagy az iskola előtt álldogálnak; és a képernyő bal oldalán egy hosszú oszlopban valami szöveg: erre egyelőre ügyet se vetettek.

– Hát ez meg mi a fene? – fakadt ki Winston.

– Hát ezt kérdem én is! Mi a fene ez? És hogy került ide a képem?

– És kik ezek, a képeken?

– Ezt a kiscsajt – mutatott az egyik képre Coil – ismerem. Cherry szenátor lánya, a nő meg, itt mellette, a szenátorné. Neki meg – mutatott egy másik képre – a nevét nem tudom, de az apja valami politikus, elég menő. Asszem, a kongresszusban van. Egyszer beszélgettem vele, egy baseballmeccsen, a kongresszus szervezte, ott ült a lelátón, a többi családdal.

– Leszoptad? – Régi ugratás volt ez már kettejük között: Winston mindig megkérdezte, Coil pedig mindig úgy tett, mintha keresgélnie kellene az emlékei között.

– Egyelőre még nem – bökte ki pár pillanat után.

– Nézd csak – fedezte fel hirtelen Winston a hosszú oszlopot a képernyő bal oldalán –, itt vannak a nevek!

DE NEM JUTOTT IDŐ a nevek áttanulmányozására: lentről egy hangot hallottak, azt, ahogy kinyílik a garázsajtó.

– Bassza meg – szisszent fel Coil –, anyu hazajött! Nyisd ki az ajtót, de csak résnyire!

Lekapta magáról a blúzt, pár másodpercnyi boldogsággal ajándékozva meg Winstont, akinek az ajtó kinyitása közben jutott rá ideje, hogy kigyönyörködje magát Coil mellében. De csak pár pillanat volt az egész, aztán eltűnt a fekete trikó alatt. – Menj, oltsd le a lámpákat – adta ki a parancsot a lány, miközben betűrte a trikót a nadrágjába –, de ne az összeset egyszerre, az utolsót majd akkor, ha a muter belép a házba. Hadd lássa, hogy dolgoztunk, és most rendet rakunk magunk után. És csinálj már valamit, nagyon áll a farkad!

Gyorsan önmagán is végignézett, hogy elfogadható-e
a külseje.

– Anyu – kiáltott fel, ahogy végzett –, Blake meg én itt vagyunk, a szobámban!

Egy másodperc sem telt el, és Coil szenátor asszony – szikár, túlkoffeinezett nő, kék kosztümben – már be is dugta a fejét a szoba ajtaján.

– Mi folyik itt – mérte végig gyanakvó szemmel Winstont, aztán a lányát.

– Felvettünk egy rúzsreklámot, a blogomba. Úgy vettük fel, hogy az arcomat a tükörben látjuk. Viszont találtunk valami nagyon furát, nézd csak!

Coil anyukának lett volna egy-két kérdése, különös tekintettel Winston lassan lelankadó erekciójára, már ha észrevette, de ahogy a lánya megmutatta neki az 1919 blogon talált képeket, úgy döntött, hogy inkább mégsem szólal meg.

– Mi a fene… – dadogta Audrey. – És ezt nézd!

– Ezek itt… – bökött az oszlopra a képernyő bal szélén
a szenátor asszony – …ezeket én… Jaj, ne!

MÍG A SZENÁTOR ASSZONY és a lánya a fényképeket nézegette, Randy Stokes beállt a jóformán végképp lerobbant, 2002-es Pontiac Firebirdjével egy szintén lepukkant, az italok mellett countrymuzsikával kecsegtető kocsma, a Chuck’s Wagon kaviccsal felszórt parkolójába a virginiai Warrenton határában, egyórányi autóútra nyugat felé Arlingtonból.

Stokes számos problémával küzdött – sör, bor, fű, crack, speed, nyugtatók, meg egy ifjúkori röpke frigy a festékhígítóval, hogy csak néhányat említsünk –, de egyikkel sem kellett volna, ha az országot nem lepik el a rohadék pénzéhes feketék, latinók, arabok, no és az a megszámlálhatatlan ázsiai ferde szemű: azok, akik kitúrták az örökségéből, ami minden rendes fehér amerikainak jár. Ha ők nincsenek, akár ügyvéd is válhatott volna belőle, sőt még profi golfozó is.

Mostanra azonban már a józanság útját járta, sőt az építőiparba is visszatért. Nem ivott semmit, csak sört, és Old Crow Bourbont, üvegje hét dollár kilencvenkilenc cent. Igaz, mostanra már az Old Crow is magáévá tette azt a külföldi, vagyis Amerika-ellenes szokást, hogy hét és fél decis palackban árulja a whiskey-jét. Ezt nyilván a franciák vagy a hozzájuk hasonló buzeránsok találták ki, hogy aláássák az ötödgallonos kiszerelést: abban háromnegyed unciával több whiskey volt, ugyanazért az árért. VAGYIS JÓL SEGGBE RÚGTAK MINKET a külföldi betolakodók.

Legalábbis Stokes így látta.

Pedig sokszor mondták már neki, sokszor nála nagyobb, erősebb, rohadékabb, és gógyisabb népek, hogy hülyeségeket beszél: de Stokes tartotta magát az igazához, hogy ez itt Amerika, ahol neki igenis joga van a véleményéhez. Vagy talán nincs?

ALACSONY, SOVÁNY EMBER volt Stokes, a haja – ezt ő maga frizírozta egy fodrászkészlet segítségével, amelyért hat dollárt fizetett egy garázsvásáron – barna, de ritkuló, és, hála a fodrászkészlet korlátainak, ugyanolyan hosszú elöl, hátul, és oldalt. Így aztán, amikor lekapta a fejéről a „Ki ne merj kezdeni velem” feliratú baseballsapkáját, bárki sündisznónak nézhette. Ezért aztán ritkán folyamodott ehhez a mozdulathoz.

Fentiektől eltekintve egész normálisan nézett ki: barna szem, apró, enyhén pisze orr, apró, ám rózsabimbóhoz hasonlatos száj, szürkés, a speedezés emlékét őrző maradék fogakkal.

Mielőtt kiszállt volna, az utasülés alól összegyűjtötte a kólásüvegeket és a chipseszacskókat, jól összelapított mindent, hogy elég legyen egyszer fordulni az autó és a kuka között. Miután megszabadult mindezektől, belépett a Chuck’s Wagon ajtaján. Odabent, a félhomályban, Elias Dunn volt az első, akit észrevett: ült a pultnál, előtte egy üveg Budweiser, a szemét a tévére függesztette, a Fox híreit nézte.

– Szevasz, El! – ült le mellé Stokes. Illetve nem egészen mellé, az olyan buzis lenne: hagyott egy üres széket kettejük között.

– Szeva, Stokes! – pillantott oldalvást Dunn, egy villanásnyi undorral a szemében.

Stokes körülnézett. Tízen voltak a kocsmában: Dunn és ő a bárpultnál, a többiek a nagyjából tucatnyi asztal körül, türelmesen kivárva, hogy a csigalassú pincérlány odaérjen hozzájuk. A vendégeken kívül a mikróból áradó szag ülte meg a helyiséget: mikróban főztek itt mindent, barbecue-t, pizzát, pastát, pástétomos sütit: mindent, amit a mélyhűtőben lehetett tárolni, míg egy éhes és/vagy tapasztalatlan vendég rá nem fanyalodik.

Stokes és Dunn egy építkezésen ismerkedtek össze. Dunn építőmérnök volt, ő vezette az utcai vízcsöveket ellenőrző bizottság munkáját a lakónegyed építésekor Gainesville közelében, Stokes pedig exkavátoros, bár csak egy olyan exkavátort kezelt, amit kézzel lehet működtetni, és mindközönségesen ásónak hívják. Ám ásás közben is kérdésekkel árasztotta el Dunnt, és a kérdései mind egy szálig az építőmérnök tizenháromezer dolláros mérőműszeréről szóltak.

Stokes a jelek szerint nagy barátja volt a lőfegyvereknek, a mérőműszer – egy optikai lánccal vezérelt számítógép a háromlábú állványán – is ezért érdekelte annyira. Nem véletlenül: nagy hatótávolság, lézervezérlésű célzóberendezés, aminek köszönhetően megörökölte a geodéziai műszerek trónját. Megmondta, hogy pontosan hol állsz, mondjuk, kétszáztíz méter tizennyolc centiméterre a célpontodtól, de azt sem titkolta el, hogy mennyire vagy alatta, illetve felette a célpontnak.

Pár percnyi beszélgetés után Dunn arra a megállapításra jutott, hogy ez a Stokes talán tényleg képes meghúzni a ravaszt egy lőfegyveren, de ami a szóban forgó mérőműszert illeti, nos, ahhoz még okosodnia kellene, nem is keveset.

HOZZ EGY SÖRT – intett Stokes a pultosnak, aki készségesen meg is állt előtte.

– Nem akarlak megsérteni, Randy – köszöntötte a vendéget –, de van erre pénzed?

– Van hát – felelte Stokes: egy köteg koszlott egydollárost húzott elő a zsebéből, és kiterítette a pultra, hogy a bankók kiegyenesedjenek. – Tizennyolc dollár, egy fityinggel se kevesebb.

A pultos elindult a sör irányába.

– Tegnap este meglátogattam a nővéremet – fordult vissza Dunn felé Stokes –, neki van számítógépe, azon meg tudta mutatni azt az izét, az internetes helyet, amiről beszéltél. Amit felírtál arra a szalvétára.

– Szóval elolvastad? – húzta végig a fogán a nyelvét Dunn; aztán megismételte még vagy kétszer: tulajdonképpen már az is meglepte, hogy Stokes nem vesztette el a szalvétát.

– Az egyik cikket, azt igen. Nem értettem belőle egy árva szót sem, aztán a nővérem bevágta a szalvétát a kukába, tiszta ketchup lett, nem tudtam többé leolvasni, mi van rajta. De kiprintelte a cikket, és otthon, az ágyban elolvastam, a nővérem meg beírta a szöveget a számítógépébe, azt mondta, így vissza lehet keresni, hogy honnan van. De amikor rákerestünk, egy másik helyen kötöttünk ki. Az a cikk ott volt, de egy csomó másik cikk is, meg, és az volt a legjobb, fényképek, amiken mindenféle kölykök mászkálnak az utcán. Ez azért elég fura, nem?

Dunnt általában nagyjából a kilenc százaléka érdekelte annak, amit Stokes beszél, mert Stokes egy seggfej, most viszont azon kapta magát, hogy az érdeklődése felszökött harmincöt százalékra.

– Szóval az egy másik weboldal volt?

– Aha. Hogy is hívták? 19? Nem, 1919! Egy csomó cikk volt rajta. Az is, amit tőled kaptam. Meg a képek a kölykökről.

– Pornó?

– Nem, semmi pornó, csak kölykök mászkálnak – sajnálkozott Stokes. – Bár némelyik egész helyes. Ilyen kis ennivaló gimnazisták.

– Azzal a cikkel együtt, amit tőlem kaptál? – hitetlenkedett Dunn.

– Azzal hát.

– Megvan a weboldal neve?

– Ja, a nővérem felírta – nyúlt a zsebébe Stokes: egy gyűrött papírcetlit vett elő, kiterítette a pultra.

Stokes már épp eleget rágta Dunn fülét, ha néhanapján összefutottak a Chuck’s Wagonban: hogy neki, mint fehérnek született amerikai fehérnek és a countrymuzsika lelkes hívének, vannak bizonyos előjogai – de azt is megemlítette, hogy hála a saját kezűleg sufnituningolt .223-as vadászpuskájának, bármikor meg tudja védeni magát, ha bárki is kétségbe merészelné vonni az említett előjogokat.

Dunn, mintegy cserébe, egy URL-címmel ajándékozta meg Stokest. A cím alatt szkinhedek cseréltek eszmét, szkinhedek, akik osztották Stokes mindhárom szenvedélyét: a fehérséget, a countryzenét, és a lőfegyvereket. Sőt, még autómatricákat is lehetett venni a szkinhedeknél, amelyek az Alkohol-, dohány-, és lőfegyver-ellenőrzési ügynökségből űztek gúnyt. „Alkohol, dohány, lőfegyver: mintha a mennyországban járnék” – ez volt a felirat a matricákon.

Dunn hiába is próbálkozott, képtelen volt elolvasni a gyűrött papírra, lila tintával, és nőies kézírással feljegyzett website nevét: sőt, nem is website-név volt az, mindössze egy halom találomra összehordott betű- és számcsoport. Talán nem is weboldalnév volt az, hanem egy szuperbiztos jelszó. Dunn mindenesetre eltette a papírt, megköszönte, és szentül megfogadta, hogy otthon utánanéz.

– Ezt írd az enyémhez – vakkantotta a pultosnak, ahogy az megérkezett Stokes sörével, és egy tízdollárost dobott a pultra.

– Hát kösz, főnök – hálálkodott Stokes –, ez igazán rendes tőled. A következő kör az enyém.

– Az a helyzet – hajtotta le a maradék sörét Dunn –, hogy mennem kell, holnap korán kezdek.

– Csak aztán vigyázz, nehogy egy kátyúban köss ki – búcsúzkodott Stokes.

Dunn kiváló építőmérnök volt, sosem esett kátyúba, és nem is igazán szívelte az erre hajazó vicceket. Mereven biccentett Stokesnak – mindent mereven csinált, jégmereven, de olyan mereven, hogy járás közben szinte nyikorgott az egész teste –, és kimasírozott a kocsmából a dupla talpú Doc Martens 1460-as bakancsában, hogy, legalábbis Stokes szemszögéből nézve, belevesszen a délutánba.

A pultos, aki a képernyőt, pontosabban a rajta látható nagy dudájú csajt, a Fox hírolvasóját bámulta, csak egy pillanatra fordította utána a fejét. Seggfej, morogta magában búcsúzóul.

DUNN HAZAÉRKEZETT: szép rendben tartott, kétemeletes házban lakott Warrenton szélén, százhetvenezer dollárért vette. Egyedül élt, a felesége hat évvel ezelőtt lépett le, a hóna alatt a tigriscsíkos macskával, ami éppúgy eltűnt Stokes életéből, és éppolyan kevéssé hiányzott, mint maga az asszony. Csak az a nyolcszázezer dollár megtakarítás hiányzott, amit a nő szintén magával vitt – de Dunn jól keresett, és a jövedelme húsz százalékát egy nyugdíjalapba fektette, a korai visszavonulás reményében.

A katonai bakancsban, szűk nadrágban, melós ingben, no meg a katonásra nyírt szőke hajával Dunn a megszólalásig hasonlított a képregényekben szereplő nácikra – pedig nem volt benne semmi képregényszerű, sőt még náci sem volt, egyáltalán nem: a nácik hülyegyerekek, akik egész álló nap fel-alá menetelnek, tisztelegnek boldog-boldogtalannak, pajzsokat, meg baseballütőket cipelnek, és egyáltalán, megtesznek mindent, hogy lejárassák magukat.

Nem, Dunn náci az nem volt – de fasiszta az igen.

Esténként politikai fejtágítókra járt, ha elég érdekesnek találta a kitűzött tematikát, márpedig Washingtonban majdnem minden este rendeznek valamit. Ismert egy-két fontos embert, és ha úgy találta helyesnek, ha úgy látta, hogy
a megfelelő emberek állnak ki a megfelelő ügyekért, olykor még adakozott is. Persze csak szőrmentén: ha elterjedne róla, hogy fasiszta, az ártana a karrierjének.

Ahogy a felesége kitette a lábát, Dunn azonnal kiköltözött a nagy hálószobából, az egyik kisebbikbe, a nagyot pedig átalakította: dolgozószoba és könyvtár lett belőle. Ahogy hazaért a kocsmából, leült a számítógépéhez, begépelte a website-nevet, amit Stokes nővére firkált arra a papírlapra, és láss csodát, máris a weboldalon találta magát. 1919, írták ki nagy betűkkel az oldal nevét, alatta pedig kisebb betűkkel a jelmondatot: „A becsületed a hűséged”.

Dunn azonnal felismerte jelmondatot: a náciké volt, az SS-é. A fényképekről eleinte tudomást sem vett, inkább a cikkeket futotta át. Egyikkel-másikkal találkozott már, amikor suttyomban neonáci és fehér felsőbbrendűségi oldalakon szörfölgetett.

Elsőre nem igazán értette. A cikk alatt ott a felület, ahol válaszolni lehet rájuk, de az oldal gazdáinak a nevét sehol sem találta. Maguk a cikkek: a szokásos agymenés, náci és KKK-hőbörgés, meg néhány, amiről némi jóindulattal azt lehet mondani, hogy csak ultrakonzervatív hablaty – de ilyen vacak weboldalt Dunn még az életében nem látott.

Most a képeket nézte át – és végképp nem értett semmit. A képeken menő politikusok kölykei szerepeltek – de arról, hogy mit keresnek itt, arról egy árva szót sem talált.

Értetlenül csóválva a fejét betért a fürdőszobába, megszabadult a ruháitól, tetőtől talpig fekete latexbe öltözött, bokazoknit húzott a lábára, és átment a garázsba.

A garázsban három autónak volt helye. Az egyikben a Ford F 150-ese állt, a másikban a Ford Mustang, a harmadikban pedig a felesége tartotta a Lexusát, amikor még itt lakott. Miután elköltözött, Dunn egy fehérre festett paravánnal elkerítette a többitől, és emögött rendezte be az edzőtermét.

A terem közepén a szobabicikli állt, a szívizomok megacélozója; körülötte öt súlyemelőpad, izomfejlesztésre, mögöttük pedig egy tükörfal. Naponta ötször ült fel a biciklire, alkalmanként negyven percre, vagy akár egy teljes órára. Ami az izomfejlesztést illeti, úgy döntött, hogy két részre osztja az izmait, és hetente háromszor az egyik, háromszor a másik felét tornáztatja.

Ma a biciklin kezdte, ehhez kerékpároscipőt húzott, fejhallgatóval takarta le a fülét, a szívmonitorról sem feledkezett meg. Nyeregbe pattant, bekapcsolta az oktatóprogramot, és a képernyőn szereplő, feszes testű instruktornő mozgását követve tekert, hegynek föl, völgynek le, hol állva, hol ülve. Ötszáz kalóriát dobott le. Tekert, tekert, amíg csak a lába bírta.

És közben végig az 1919 járt a fejében.

Verítéktől csatakos testtel szállt le a bicikliről, visszaballagott a házba, magába döntött egy proteinitalt, és körbe-körbejárkált mindaddig, míg meg nem érezte, hogy az ital leszállt a lábába.

Amikor újra frissnek és mozgékonynak érezte magát, visszatért a garázsba. Jógaszőnyeget terített a padlóra, beállította a vekkert az iPhone-ján, leült, behunyta a szemét, pontosan húsz percig meditált, aztán, hogy megszólalt a vekker, hasra fordult, beállította az időt az iPhone-on, és három percig plankolt, hogy a teste súlypontjába koncentrálja minden erejét. Ezzel is végzett: feltekerte a jógaszőnyeget, és áttért a súlyemelésre.

Ám eközben is az a weboldal motoszkált a fejében.

Egy teljes óráig tartott az edzés. Hogy végzett, levette a latexruhát és a Nike súlyemelőcipőt, anyaszült meztelenül
a tükör elé állt, árgus szemekkel kutatott az esetleges zsírfelesleg után – de persze nemcsak ezért állt a tükörhöz: szerette nézegetni magát. Pózokat vett fel, elővillantotta
a hasizmait meg a bicepszét. Mindent rendben talált: duzzadó izmok, feszes, barnára sült bőr, kissé sápadt arc, de ettől csak még erősebbnek tetszik.

Ha az exem látna most, jutott az eszébe, hát hanyatt vágná magát, és széttenné a lábait. A büdös kurva.

Pózolgatott még vagy tíz percet, végül átvágott a házon, be az új hálószobába, aztán a mellette lévő fürdőszobába, egy pillanatra megállt a tükör előtt, végül kiverte a farkát, bele a mosdóba. Közben végig önmagát, a kristálytiszta, kék szemét bámulta.

Hogy mindennel megvolt, lezuhanyozott és felöltözött.

Majd kicsattant az egészségtől.

Csak az az átkozott weboldal, az most sem ment ki a fejéből.

AZTÁN EGY szemvillanás alatt megértett mindent.

Ez a weboldal üzenet a palackban. Annak szól, aki megtalálja, bárki legyen is az. Ő pedig, erre most ébredt rá, már évek óta épp valami ilyesmit keres.

Évek óta, de csak most ébredt rá. Itt, az orra előtt, kellőképpen rejtélyes környezetben, egy üzenet áll, egy akcióterv, felhívás keringőre mindenkinek, aki érti, miről van szó.

Hátradőlt a székében, a plafonra meredt.

Hát végre megvan.

És ha valaki érti, miről van szó, hát ő az, ő maga, és senki más.

KETTŐ

Lucas Davenport mély sóhajjal ébredt. Az első dolga az volt, hogy megnézze az órát az éjjeliszekrényen: 6:55. Ha jól emlékezett, hétre állította be az ébresztőt, vagyis lenne még néhány perce, ha viszont kikapcsolja az órát, akkor akár három órát is alhatna még – úgyhogy inkább mégsem kapcsolta ki.

Weather, a felesége, ott feküdt mellette. Aludt ő is, ami azt jelenti, hogy hétvége van: egyedül ilyenkor alhatja ki magát. Lucas elgurult mellőle, az óra felé. Gurulás közben felnyögött a fájdalomtól a mellkasában, így aztán a hátralévő négy és fél percet nyitott szemmel töltötte, a plafont bámulva, és azon tűnődve, vajon milyen nap is lehet ma. Vasárnap? Igen, vasárnap.

Ráadásul az a vasárnap, amikor repülőgépre kell ülnie. Most már pontosan tudott mindent.

Tavaly tavasszal meglőtték Lucast, és még most, szeptember közepén is érezte az utóhatását, habár még mindig inkább ez, mint a másik lehetséges kimenetele annak, ha meglövik az embert. Mindenesetre keményen dolgozott, hogy újra a régi formájába lendüljön. Futott, súlyt emelt, és kemény ütésekkel sorozta meg a bokszzsákot, és nem is eredmény nélkül: mindenki gratulált neki, milyen jól néz ki.

Ha ő maga vizslatta magát a tükörben, az eredményt korántsem találta ennyire biztatónak: őszülő, túl sovány férfit látott, no nem pálcikaembert, de valakit a legjobb úton a cingárság felé. A halántéka eddig a homlokába simult, de most már mintha kés pattanna elő a homlokából; a szarkalábak a szeme alatt, akár egy-egy lövészárok; és az óra lötyögött a csuklóján. Az izmai, amikre egyetemista korában, a jéghokicsapat hátvédjeként tett szert, megcsappantak: hogy hogyan pumpálhatná újra fel őket, ebben a korban, ötvenkét évesen, arról fogalma sem volt.

A régi testsúlyát is szívesen visszaszerezte volna, reggel kilencven kilót mutatott ugyan a mérleg, ami nem rossz, de egy zsaru, akinek egyáltalán nincs ellenére, ha hébe-korba bunyóba keveredik, száz kilónál kezdődik.

Most pedig történt valami Washingtonban, a fővárosban. Hogy pontosan micsoda, az mindegy is: biztos, hogy valami diszóság, és épp most, amikor nincs túl jó formában. Vagy az is lehet, hogy a feleségének van igaza, és nem a testével van baj: az agya nem jött még igazán rendbe.

ELŐZŐ ESTE barbecue volt Lucaséknál: zsaruhaverok voltak a vendégek, feleségestül – és ezt az estét találta alkalmasnak Elmer Henderson arra, hogy telefonáljon. Henderson Minnesota állam jelenlegi szenátora és egykori kormányzója, egyszeres alelnökjelölt (de veszített), és mellesleg az állam egyik leggazdagabb lakosa.

Volt neki egy háromezer négyzetméteres hétvégi vityillója fent, az északi erdőkben, a saját, hatszáz hektáros tava partján, hatfős személyzettel: akkor használta, ha valami rusztikusabbra vágyott az Ikervárosoknál vagy Washingtonnál. Ha leruccant a vityillójába, a tucatnyi kockás inge és az élére vasalt, gondosan koptatott farmerjai közül válogatta ki az öltözékét, és indián stílusú surranót húzott a lábára. Lucas egyszer nála töltött egy hétvégét, ekkor volt lehetősége bekukkantani Henderson gardróbjába – egyrészt, mert zsaru volt, azaz hivatalból kíváncsi, de amúgy is szeretett szimatolgatni –, így megállapíthatta, hogy a szenátor nemcsak vasaltatja, de keményítteti is a bokszeralsóit.

Volt a szenátornak egy másik, kisebb vityillója is, Wisconsinban, a Búvóhely, ahogy nevezte. Ide a politikainagykutya-kollégáit hívta meg az Ikervárosokból: itt kötötték a politikai alkukat. Egyszer Lucas is járt itt – és ő is alkut kötni jött.

LUCAS SEM VOLT éppenséggel szegény – de korántsem olyan gazdag, mint azok, akik örökölték a vagyonukat. Nem szívesen beszélt a pénzéről, mégpedig azért nem, mert akkor gyűjtötte, amikor épp nem rendőrként dolgozott. Jobbnak látta otthagyni a minneapolisi kapitányságot, merthogy alaposan felképelt egy stricit, aki késsel összekarmolta egy lány – Lucas egyik informátora – arcát. A verés, amit Lucas kiosztott, nem gyógyította ki a stricit a rohadékságból, meg a lány sebeit sem tüntette el, de üzenetnek, hogy jó lesz vigyázni, jó volt, hosszan visszhangzott a város utcáin, és meghallotta mindenki, akinek szólt. Legalábbis egy ideig.

Főiskolás korában, és később is, amikor már zsaru lett belőle, volt egy hobbija, amiből némi mellékjövedelemhez is jutott: szerepjátékokat fejlesztett ki. Egyik sem lett olyan menő, mint, mondjuk, a Dungeons & Dragons, de jó pénzért sikerült elsózni őket, annyiért, hogy egy használt Porsche 911-esre is futotta belőle.

Aztán színre léptek a számítógépek, és a szerepjátékoknak befellegzett. Mindez akkor történt, amikor Lucast kitessékelték a minneapolisi rendőrkapitányságtól. Csakhogy a 911-es vészjelző rendszer is épp akkoriban került fel az internetre, Lucas pedig felismerte, hogy az amerikai rendőrök nagyon is tudnának mit kezdeni a szerepjátékokkal: ezeknek a segítségével gyakorolhatnák, hogyan válaszoljanak a segélykérőknek, még mielőtt éles helyzetbe kerülnének.

A szimulációt ő írta, aztán odaadta egy főiskolás számítógépzseninek, aki a programot írta meg: így jött létre a Davenport Simulations. Ezt aztán épp jókor eladta, és meg is gazdagodott belőle. Bár azért nem annyira, mint Henderson.

Ahogy F. Scott Fitzgerald nem írta, de írhatta volna: „Az igazán gazdagok nem olyanok, mint te vagy én.” És ahogy Ernest Hemingway nem vágta rá, holott biztos szívesen megtette volna: „Hát persze hogy nem: azokat felveti a pénz.”

Ha tényleg megtörtént volna ez a vita a két író között, Lucas szerint Fitzgerald került volna ki győztesen belőle: az igazán gazdagok, gondolta, sosem jártak a pokol fenekén, de még a közelében sem, egész életükben a saját buborékjukban lubickoltak, sőt még akkor is, amikor egy rakás injekcióstűvel a karjukban jobblétre szenderültek.

A legjobb példa az örökölt gazdagság előjogaira épp Henderson volt – és mégis, ő és Lucas többé-kevésbé megbarátkoztak egymással. Henderson kétszer is abba a helyzetbe került, hogy megadhatott valamit Lucasnak, amire az vágyott, de önerőből képtelen lett volna megszerezni: nevezetesen az engedélyt az embervadászatra.

Lucast, miután otthagyta a minneapolisi rendőrséget, sőt azután, hogy kisebb vagyont gyűjtött a szerepjátékával, Henderson közbenjárására kinevezték a minnesotai Bűnmegelőzési Hivatal ügynökének. Elsősorban politikai ügyeket bíztak rá. Később, amikor ez az állása megszűnt, megint csak Henderson, és most már egy szenátortársa, bizonyos Porter Smalls intézkedésére új munkahelyet talált: helyettes állami rendőrbíró lett belőle. Tehát vadászhatott tovább, azzal az egy feltétellel, hogy olykor-olykor politikai jellegű megbízatásokat is elvállal.

KÜLDÖK MAGÁÉRT EGY REPÜLŐT – ígérte Henderson, és hát persze hogy küld. Neki ez annyi, mint más, közöséges embernek, kifizetni egy zsaru taxiköltségét. – Sőt, az az igazság, hogy már el is küldtem, mármint, ha senki nem baltázott el semmit, és a feleségem sem lépett le Manhattanbe. Holnap reggelre ide kellene érnie.

– Holnap vasárnap van – próbált tiltakozni Lucas.

– Jó, majd elintézek magának a püspöknél egy feloldozást – vágta rá szívélyesen Henderson.

– Jaj, istenem, hiszen tudja, hogy meglőttek, még most is lábadozom…

– Mindent tudok – szakította félbe Henderson –, azt is, hogy nem sérült meg olyan súlyosan, annyira nem, hogy utána még elment Nevadába gyilkolászni egy kicsit.

– Nem öltem meg senkit – emelte fel a hangját Lucas.

– Jó, jó, nem ölt, csak levezényelte a gyilkolászást – visszakozott Henderson. – De egész jól, szerintem. Van épp elég kannibál ezen a világon. De ez mindegy, a fontos az, hogy már jól van. Holnap egykor az irodámban. Úgyhogy holnap reggel alhat kedvére, egészen nyolcig. Vagy hétig, mit bánom én.

– Nyolcig? Ide figyeljen, Elmer… – de Henderson már letette.

Hát így élnek a gazdagok: egy telefon, és a beosztott megjelenik, idejében, nyakkendőben, és fényesre suvikszolt cipőben.

AHOGY A VENDÉGEK ELMENTEK, a gyerekek végre lefeküdtek, és a mosogatásnak is vége lett, Lucas és Weather csúnyán összevesztek. Megesik az ilyesmi minden hosszúra nyúlt házasságban, de ők ezen az estén haraggal tértek aludni. Henderson telefonja okozta a bajt, meg Lucas alkalmi politikai szerepvállalása: Weather egyáltalán nem örült annak a rengeteg, és egyre több erőszaknak, amivel Lucas munkája járt, így aztán a veszekedés pillanatok alatt politikai vitába torkollott.

Weather, a plasztikai sebész, világéletében gyógyíthatatlan liberális volt. Lévén hogy több pénzük volt, mint amennyit el tudtak költeni, megengedhette magának a luxust, hogy ne ő maga hajkurássza a pácienseket, akik jobbára szépészeti beavatkozásokra kérik fel a sebészt: inkább kórházról kórházra járt, és csak ott avatkozott be, ahol valóban életmentő lehetett a munkája. Igaz, az efféle műtétekből is akadt épp elég, több is, mint amennyivel Weather elbírt volna, ráadásul így rendszeresen olyanokkal találkozott, akik a társadalom mélyebb rétegéből jöttek, akiknek nem tellett arra, hogy az egészségükkel törődjenek: akiket a kórházi számlák szó szerint tönkretettek; akiknek választaniuk kellett, hogy orvosra vagy ételre költsenek.

Az amerikai egészségügyi rendszer úgy, ahogy van, tönkrement, tehát rendbe kell hozni: ez volt Weather ars poeticája. Legutóbb, a plasztikai sebészek kongresszusán, Los Angelesben, valóságos sokkot kapott, amikor meglátta, hogy emberek ezrei, köztük kisgyerekek élnek az utcán, hidak és viaduktok alatt meghúzva magukat.

Rosszabb, mint a gazdasági világválság alatt volt, csóválta a fejét, amikor hazaérkezett.

Lucas már kevésbé volt liberális: ő úgy látta a világot, hogy hiába áldozod a szegényekre, ami pénzed és amennyi időd csak van, mindig lesznek olyanok, akik nem képesek a létfenntartásra – ez van, ezt kell megszokni. Továbbá igenis léteznek olyan emberek, akiket a legjobb lelőni, és ha csak megsebesültek, hát még egy golyót kell beléjük ereszteni.

– Te abban tévedsz – fordult a feleségéhez, a kelleténél eggyel több sör után, későbbi nagy bánatára –, hogy szerinted minden probléma. Márpedig a problémákat meg lehet oldani. Csakhogy vannak ám olyan bajok, amik nem problémák, hanem helyzetek. A helyzeteket nem lehet megoldani, azok mindig megmaradnak helyzetnek. Az egészségügy is ilyen helyzet: egy feneketlen bendő, akkor sem telik meg, ha a világ összes pénzét beledöntöd. Ha kifizetjük valakinek az életmentő műtétjét, akkor miért ne várja el az illető, hogy a továbbiakban minden orvosi számláját mi álljuk, élete végéig? Mert elvárnák! Ezt viszont nem engedhetjük meg magunknak, drágám.

– Sokkal többet is megengedhetnénk magunknak, mint amennyit megengedünk. Miért, szerinted…

És így tovább.

ÍGY AZTÁN NYŰGÖSEN TÉRTEK NYUGOVÓRA. Lucas még az éjjel összecsomagolt, aztán hajnali hét előtt öt perccel felébredt, krákogott, de még nem kelt föl, feküdt az ágyban, a hajléktalanok jártak a fejében, és az, hogy megint meglőhetik, végül, tíz másodperccel azelőtt, hogy a vekker csörgött volna, kikapcsolta, oldalvást fordult, és a fél karjával átölelte Weathert.

– Szeretlek, édesem – súgta a fülébe.

– Kösz. Majd szólj, ha kijöttél a fürdőszobából.

– Még mindig mérges vagy rám?

– Nem. Hajnali háromkor abbahagytam, amikor megértettem, hogy abszolút nekem van igazam.

– Imádlak. Nagyszerű asszony vagy.

JÓL NÉZEL KI – fordította maga felé a férjét Weather, ahogy kilépett a fürdőszobából, egy szál trikóban és alsógatyában.

– Nem vagyok túl szürke?

– Jaj, istenem, Lucas… Még most is egy kicsit túl sovány vagy, de tényleg jól nézel ki. Nagyon jól! Sőt, mintha egy-két évet fiatalodtál volna.

És azzal indult is kipenderíteni a gyerekeket az ágyból, hogy mindnyájan együtt essenek neki a reggeli müzlinek. A gyerekek, hála istennek, ügyet sem vetettek rájuk, így aztán nyugodtan újra megtárgyalhatták Lucas washingtoni melóját.

– Szerintem magával az ördöggel szűrted össze a levet – csóválta a fejét Weather. – Jó, lehet, hogy Henderson nem maga az ördög, de az, hogy minimum Facebook-ismerősök, az hétszentség. És lehet, hogy bele akar rángatni valami sötét históriába.

– Azzal hiába próbálkozna.

– Dehogy hiába! Csak nem vennéd észre idejében – makacskodott Weather. – Ez is olyan, mint a példabeszéd a békáról a fazékban.

– Azt már ismerem – próbálta leinteni Lucas.

– Beteszed a békát egy fazék hideg vízbe – zendített rá csak azért is Weather –, és lassú tűzön főzni kezded. A béka eleinte észre se veszi, hogy melegszik a víz, csak akkor, amikor már késő, és megfőtt. Ugyanez történik, ha olyan politikusokkal adod össze magad, mint Henderson, vagy Porter Smalls, ha már itt tartunk. Lubickolsz a fazékban, aztán amikor ki akarsz mászni, már vagy egy tucat törvénysértésért hajkurásznak.

– Szeretnék egy békát – szólt közbe Sam, a fiuk.

Végezetül Lucas kiosztott egy-egy puszit mindenkinek, hét negyvenkor kilépett az ajtón, hét ötvenkor pedig beült a szenátor repülőgépébe, amely indulásra készen várta.

LUCAS TISZTA SZÍVBŐL rühellte a repülést. Ismertre a statisztikákat, tudta, hogy még ez a legkevésbé veszélyes, autóban, de még vonaton is sokkal nagyobb az esélye, hogy baleset éri, és mégis. Rühellte, mert nem ő irányította a gépet. Erre egy barátja, mellékállásban pszichológus döbbentette rá: nyald ki, akarta mondani Lucas a pszichológusnak, de féken tartotta a nyelvét, mert a pszichológus valaha apáca volt, és ő még gyerekkorából ismerte.

Ezzel együtt, két óra ötven perc félelem és rettegés után a gép biztonságban leszállt, Lucas pedig átült egy taxiba.

– Watergate Hotel – adta meg a címet a sofőrnek.

– Ejha – nézett hátra a válla felett a sofőr, hogy szemügyre vegye Lucas eleganciáját –, szóval maga valamiféle nagykutya?

– Ugyan! Kis pincsi vagyok én.

– Aha – nyugtázta a sofőr. – Pedig nem úgy néz ki!

– Merthogy fegyver van nálam.

– Az baj. Nálam viszont alig van készpénz.

– Nem érdekel, zsaru vagyok.

– Ja, az más – indította el a taxit a sofőr. – Mit gondol, nyerni fog a Nationals?

– Kit érdekel a Nationals – vonta meg a vállát Lucas –, abból élnek, hogy megvernek olyasféle csapatokat, mint a Marlins. Mintha cserkészlányok ellen játszanának.

– Jó, értem, ha nem akar beszélgetni, hát nem.

– Szívesen beszélgetek én, csak találjunk valami érdekesebb témát. Hogy szolgál az elnök egészsége?

– Te jó ég, ember… – és így tovább. Percenként kétszáz szavas tempóban vágtak át a fővárosi forgalmon.

HENDERSON SZENÁTOR irodája odatelefonált a Watergate portájára azzal, hogy semmi akadálya sincs annak, hogy Lucas a szokásosnál korábban jelentkezhessen be – mint ahogy annak sem volt akadálya, hogy a teniszjátékos módjára lebarnult, vakítóan fehér fogú recepciós értesítse Lucast, hogy a limuzinja a szálloda garázsában vár rá.

– Idehívjam?

– Majd én – hűtötte le a lelkesedését Lucas, és felment a szobájába.

Kicsomagolt, egy másik öltönyt és két sportzakót akasztott a szekrénybe, meg öt inget, aztán arcot-kezet mosott, és harcba szólította a limuzinja sofőrjét. A Music Express cégé volt az autó, vagyis várhatóan nem lesz számla a kormánynak erről a kiruccanásról, gondolta Lucas, ahogy becsusszant a limuzin hátsó ülésére – és a Starbucksba vitette magát, az E Streeten. Itt kökényes pitét és forró csokoládét fogyasztott, továbbá a Washington Post legújabb kiadását. De hiába lapozta át az újságot, semmit nem talált, ami legalább valami ötletet adna arról, hogy mit akarhat tőle Henderson.

LUCAS HÁROM SAROKKAL Henderson irodája előtt szállt ki a limuzinból, egy húszast nyomott a sofőr kezébe, hálából az eddigiekért, és azért, hogy várni fog rá, míg ő a szenátorral huzakodik.

Kellemes, meleg idő volt Washingtonban, az ég jegeces kék. Míg végigtalpalt a Constitution Avenue-n, a maradék csokoládét szürcsölgetve, a hóna alatt az összetekert újsággal, több nő is megajándékozta egy-egy mosollyal – bár lehet, hogy az öltönye nyerte el a tetszésüket. Azért visszamosolygott mindegyikükre. Az utat amúgy dzsoggingolók népesítették be, meg fiatal nők babakocsival, és fiatal fiúk kutyával. Az egyik fiatal, babakocsis nő nemcsak mosolygott, de még utána is fordult, ahogy Lucas elment mellette. Talán tényleg nem nézek ki olyan rosszul, ébredt fel a remény Lucas szívében.

A RUSSELL SZENÁTUSI ÉPÜLET úgy nézett ki, ahogy Amerika legrégebbi és legnagyobb postájának kinéznie kell: rosszul. Az egykori szépséges mészkő homlokzat mára leginkább egy hevenyészve felhúzott betonfalnak tűnt. Lucas átverekedte magát a biztonságiakon: ebben a szenátor egyik asszisztense nyújtott segítséget, továbbá az, hogy Lucas óvatosságból a szállodában, annak is a széfjében hagyta a .40-es kaliberű Walther PPQ-ját.

Az asszisztens nevét nem sikerült pontosan megértenie, Jaydn lehetett, vagy Jordon, esetleg Jeremy. Farmer volt rajta, fehér pamuting a nyakánál nyitva, a lábán kordován surranó, zokni nélkül. Ő vezette fel Lucast Henderson irodájába, onnan pedig magába a szentélybe, a belső irodába, ahol Henderson mellett egy másik szenátor, Porter Smalls várta Lucast, és egy FBI-ügynöknő, Jane Chase.

– Kösz, Jasper – szólt oda az asszisztensnek Henderson, ahogy Lucas belépett –, később még beszélünk. Ez nagyjából annyit jelentett, hogy húzzál innét, fiam, de szaporán.

Ahogy Jasper eltűnt, mindnyájan kezet ráztak.

– Ha Jane itt van – kérdezte Lucas –, akkor én mit keresek itt?

– Nagyon egyszerű – felelte Smalls –, Jane azért jött, hogy elmesélje, mire jutott idáig az FBI, és hogy miért nem tudnak továbblépni.

– És azért nem, mert ha továbblépnek, az mindenképpen kiszivárog – tette hozzá Henderson –, még akkor is, ha Jane hallgat, akár a süketnéma sírja.

Magas jóvágású férfi volt Henderson, szőke, hosszú hajjal, és szőke szemöldökkel; abban reménykedett, hogy az alelnökjelöltsége egyszer majd még magasabb polcra repíti. Igaz, ő és az elnökjelölt elvesztették a választást, annak ellenére, hogy az egyéni szavazatok többségét ők kapták. Amúgy még a Demokrata Párton belül is túl balosnak számított.

Jane Chase az FBI bürokratáinak egyike volt, mégpedig a hatékony bürokraták közül való. Amikor Lucas és ő a legutóbb együtt dolgoztak Washingtonban, meglőtték a lábán. Középtermetű nő, tengerészszabású kosztümben, műgonddal kozmetikázott és fodrászolt – attraktív, bár azért nem egy csinibaba. Viszont meglehetősen éles eszű.

– Na jó – helyezte magát tárgyalóüzemmódba Lucas –, hadd halljam, mi folyik itt!

HENDERSON ÉS SMALLS is Chase felé fordult.

– Remélem – szólalt meg az ügynöknő –, hogy senki sem készít felvételt erről a beszélgetésről. De még jegyzeteket sem.

– Arról szó sem lehet – vágta rá Henderson –, mondja csak, nyugodtan.

– Roberta Coil szenátor asszony – fordult Lucas felé Chase…

– Életemben nem hallottam még róla – vágott közbe Lucas.

– Georgiából – folytatta Chase. – Van egy tizenhét éves lánya, Audrey, akinek van egy blogja, az a neve hogy Young’nHot’nDC. A blognak több támogatója is van, azok, akiknek a termékeit reklámozza. Kozmetikumokat, fehérneműt, jógakellékeket, vadászgépeket, hasonlókat.

– Vadászgépeket? – kapta fel a fejét Lucas, ez ugyanis nem illett a többiek sorába.

– A mama a szenátusi nemzetvédelmi bizottság tagja – magyarázta el Henderson.

– Aha.

– A lánynak van egy barátja – folytatta Chase –, bizonyos Blake Winston, aki filmrendezőnek készül. Ő is tizenhét éves, egy iskolába járnak. Blake készíti a videókat Audrey blogjára. Pár napja épp egy videót vettek fel, miközben Audrey megkérdezte a fút, hogyan lehet arcképeket lenyomozni az interneten. Van egy ilyen app, ami arcokat hasonlít össze. Audrey arra volt kíváncsi, hogy mennyire terjedt el a blogja, erről az appról nem tudott. Blake feltöltött néhány képet a lányról, lenyomta a Return billentyűt, és így találtak rá egy 1919 nevű weboldalra.

– Tudja, mint az első év az első világháború után – kotnyeleskedett Smalls.

– Igen ám, csakhogy ez a név csak akkor jelenik meg, ha beléptél az oldalra. Az oldal neve nem ez, hanem egy rakás betű meg szám, plusz .com. Amit tudnod kell, ha be akarsz lépni, másként nem lehet, csak véletlenül, ahogy ennek a két gyereknek sikerült. Beléptek az oldalra, és Audrey talált néhány képet magáról, ahogy épp kijön az iskolából, meg másokról, akiket ismer, az egyik egy másik szenátor lánya, a másik egy kongresszusi képviselő fia.

– Ejha! – füttyentett Lucas. – És miért 1919 a neve?

– Van egy kísérőszöveg – felelte Chase –, ami szerint a 19 egy betűnek felel meg, az ábécé 19. betűjének, ami az S, az 1919 tehát…

– SS – vágta rá Lucas. – Undorító. Bocs, ha megbántottam, Porter.

Henderson csak felhorkant, Smalls azonban meg is szólalt.

– A kurva anyád – suttogta lágyan.

– Talán folytatnám – vette vissza a szót Chase. – Minden jel arra mutat, hogy az oldalt egy idáig ismeretlen neonáci csoport tartja fenn. Különösen aggasztó, hogy mennyi mindent megtesznek azért, hogy eltitkolják, kitől származnak a fotók és a bejegyzések. És az is, hogy az SS az egy katonai és félkatonai szervezet volt. De ezt nyilván tudja.

– Nem tudtam – ismerte be Lucas –, a történelem soha nem volt az erős oldalam.

– Persze hogy nem. A jéghoki volt az erős oldala – vágott közbe Smalls.

Chase csak egy szemforgatással jelezte, hogy hallotta a beszólást.

– Tehát egyszerre katonai és félkatonai – folytatta, mintha mit se hallott volna. – De mindkét esetben fegyveres, lelkes híve az erőszaknak, ahogy az oldal írásainak java része. Az elemzőink azt mondják, képtelenek szó-összehasonlítással kideríteni, kitől származnak az írások, mert mindegyik csupa kivágás-bemásolás, fehér felsőbbrendűségi oldalak szövegeiből ollózták össze. Tehát nincs egy bizonyos szerzőjük. Az egyik cikket, és ennek mindenképpen köztünk kell maradnia, a mi ügynökünk írta, így próbált beépülni az egyik fehér felsőbbrendűségi szervezetbe.

– Így megy ez – morogta Smalls. – Így költjük csupa jóra és szépre az adófizetők dollárjait.

– De nincs semmi konkrét fenyegetés? – akarta tudni Lucas.

– Nincs, csak annyi, hogy mindegyik képhez van aláírás: hogy ki az illető gyerek, kik a szülei, és melyik iskolába jár. Amúgy az, hogy nincs konkrét fenyegetés, az majdnem olyan ijesztő, mint a náci kapcsolat. Nemigen szellőztettük meg az ügyet, még az irodán belül sem, de az egyik kollégám azt állítja, és szerintem igaza van, hogy akárki szervezi is ezt az egészet, az valamiféle gerillaszervezetet hozott létre. Vagyis senki nem ad ki parancsokat, és senki nem engedelmeskedik, nincs hierarchia. Csak mindnyájan ugyanarra az indulóra menetelnek. Az is lehet, hogy még a szervező sem tudja, hogy kik a követői. Az olvasók is csak annyit tudnak, hogy na, itt egy célpont, ha akarsz vele kezdeni valamit, hát tessék. És ha valaki tényleg kezd valamit az egyik célponttal, akkor a szervező, aki talán nem is ismeri a merénylőt, elkezdheti zsarolni a többi szülőt.

– Ezekkel a képekkel csak ködösítenek – vélte Henderson. – Ha megtörténik a merénylet, nagyon nehéz lesz, ha nem lehetetlen, kideríteni, hogy ki a felelőse. A testet, a lövészt, talán elkaphatjuk, de az agyat, aki kitervelte, nem.

– Utánanéztek, hogy hol jegyezték be az oldalt? – kérdezte Lucas.

Még el sem jutott a kérdőjelig, de Chase már rázta is a fejét.

– Hát persze. És nem találtunk semmit. Az internetszolgáltató Svédországban van, az oldal pedig titkosított. Pár hónappal az elkészítése után érkeztek a fotók, nagyjából egyszerre, és mindegyiket egy Starbucksból küldték. Az elemzőnk hónapokig nézegette a kávézóban felvett videókat, hátha kiszúr valakit, akiről elképzelhető, hogy a mi emberünk, de eddig nem járt sikerrel.

– Rendszámtáblák?

– Semmi. Az egyik kamera egész tisztességes munkát végzett, de a rendszámtáblákból sem tudtunk meg semmit. Azért dolgozunk tovább, törjük a fejünket. Új lehetőségekkel is próbálkozunk. A szenátorok között akad, aki szerint érdemes lenne kevésbé szabályos módszereket bevetni. Így került a képbe maga, Lucas. Mert akárki legyen is, aki emögött áll, annyi biztos, hogy ért az internethez, főleg a biztonsághoz, szóval a szokásos rutinnal veszkődhetünk, ameddig csak akarunk, sose jutunk semmire.

– Működik még a weboldal?

– Igen, működik. Csak, ahogy már mondtam, a neve nem 1919.com, de még csak nem is valami ehhez hasonló. Ha csak keresgélünk, sose találjuk meg. Nincs rajta erős forgalom, de azért reméljük, hogy a kezelői feltesznek még fényképeket, és azokból esetleg rájöhetünk, hogy kik tették fel, és hogy honnan származnak a képek. A szülők természetesen azt akarták, hogy szedjük le a képeket, de aztán nagy nehezen belementek, hogy a helyükön hagyjuk őket, legalábbis egy ideig. Mert ha leszednénk a képeket, azok az emberek újra feltennék, de egy új néven, ami legalább olyan kacifántos lenne, mint ez a mostani, mi meg kutakodhatnánk, hiába. Megkeresetük a szolgáltatót, és némi huzavona után a svéd kormány is utánajárt, hogy ki az üzemeltető: azt tudták meg, hogy valaki, aki egy Western Union-csekkel fizette ki a bérleti díjat, két évre előre. A csekket itt állították ki, Washingtonban, egy lebujban, ahová elsősorban spanyol ajkú bevándorlók járnak. És ahol nincs kamera. Képtelenség azonosítani bárkit is.

– Lehet, hogy nem is lesz semmiféle merénylet – vélekedett Lucas. – Lehet, hogy nem akarnak semmi mást, csak fenyegetőzni. Előálltak már valami konkrét követeléssel, fenyegetőztek már valami konkrét tervvel?

– Nem – felelte Chase. – Illetve inkább úgy kellene mondanom, hogy „egyelőre nem”, vagy úgy, hogy „nem tudjuk”. Amikor a szenátusi székek ennyire egyenlően oszlanak meg a két párt között, mint most, egy vagy két szavazat is fenekestül felforgathatja a munkánkat. Soha nem tudhatjuk, mi áll a szavazatok mögött, az sem kizárt, hogy valamiféle zsarolás. Persze nincs az a szenátor a világon, aki bevallaná, hogy megzsarolták.

– A gyerekek kaptak védelmet?

– Most már igen. Nem állandó védelmet, de a titkosszolgálat ügynököket állított a gyerekekre, akkor figyelik őket, amikor bemennek az iskolába, és amikor kijönnek – válaszolta Chase. – Nem kapnak akkora védelmet, mint, mondjuk, az elnök, de akkorát azért igen, hogy a lövészt észrevegyék, ha körülöttük ólálkodik. Hacsak nem egy igazi profi az a lövész. És figyelik az iskola előtt az autók rendszámtábláját, hátha felbukkan valami gyanús.

– És tőlem mit várnak? – kérdezte Lucas.

– Magának jó híre van a szenátusban és a kongresszusban is, olyan embernek ismerik, akiben meg lehet bízni, hogy amit elvállalt, azt meg is oldja, méghozzá csendben és hatékonyan. Erről én is tudok egyet s mást tavaly óta, talán többet is, mint amennyit szeretnék, és többet tényleg nem akarok tudni. Ha a maga… hogy is mondjam csak… nyomozása sikerrel jár, az FBI készséggel meghallgatja a mondandóját. Mármint ha az, amit felfedez, tényleg egy bűntény előkészületeire mutat. És ez az, amiben reménykedünk. Mert az, hogy titokban lefotózunk néhány embert, nem bűn. Bárki megteheti.

– Szolgálhatok egy háttér-információval – szólalt meg Henderson. – Az egyik gyerek a képeken Burton Cherry coloradói szenátor fia. A szenátor hallott már magáról, és tudja, hogy Porter, maga, meg én dolgoztunk már együtt. Ő és a többi érintett szülő megkeresték Portert meg engem, és felkértek, hogy hívjuk be magát.

– Merthogy nem tetszik nekik az FBI stílusa – tódította Smalls –, hogy aszongya, ha nincs bűntény, nincs nyomozás.

– Ez nem egészen így van, szenátor úr – pirított rá Chase. – Értjük mi a helyzetet, csak hát a törvény megköti a kezünket, ráadásul mi magunk is tudjuk, hogy még az FBI sem teljesen mentes a kiszivárogtatástól. Dolgoztunk már együtt Lucasszal, kölcsönös megelégedésünkre, és hálásak vagyunk a diszkréciójáért.

– Megnézem, mit tehetek – fogadta meg Lucas. – De tudnom kell, mire jutott az FBI.

Chase egy pendrive-ot vett elő a zsebéből, és Lucas kezébe adta.

– Ezen talál egy titkosított programot, Sesame a neve, könnyű használni. Ha megnyitja, megtalálja rajta az összes fotót, és az összes dokumentumot, mindent, amit idáig találtunk, és a mi jelentéseinket is. Vastag, mint a Biblia. Nehogy elküldje bárkinek is! Ahogy visszaérek az irodába, átküldöm magának a kulcsot, amivel megnyithatja. Van jelszótároló a telefonján?

– Van.

– Akkor másolja be oda, és az eredeti üzenetet törölje. Minden egyes alkalommal, amikor meg akarja nyitni a programot, szüksége lesz a kulcsra, hacsak persze el nem küldi valakinek. De azt ne tegye, jó?

Lucas bólintott.

– Beszélnem kell azzal a lánnyal – tette hozzá –, meg a fiújával is, aki a videóit veszi fel.

– Semmi akadálya – biztosította Chase. – Már várják magát. Nem mintha túl sokat tudnának. Mi viszont megismételtük az arc-összehasonlítási kutatásukat, és ugyanazt kaptuk, amit ők.

– Hányan keveredtek bele, hány gyerek?

– A weboldalon hat gyerekről van kép, a legfiatalabbak általános iskolába járnak, a legidősebbek már gimnazisták – felelte Chase. – Annak alapján, hogy a legtöbb gyerek Washingtonban vagy a környéken jár iskolába, azt feltételezzük, hogy a fotós is errefelé lakhat. A Starbucks, ahol a weboldalt feltöltötték, pont szemben van, a folyó túlsó partján, egy plázában, az I-395-ös út mellett. Egy kivétellel mindnyájan szenátorok gyerekei, a szenátorok egy kivétellel mind demokraták. Az egyik gyerek apja nem szenátor, hanem kongresszusi képviselő New Jersey-ből, szintén demokrata. És meglehetősen fontos képviselő. Mondhatnék többet is, de amit mondanék, azt megtalálja a pendrive-on. A neveket, a címeket, és az elemzőink kommentárjait is.

– A gyerekek közül senki sem tudott a képekről?

– Nem, egyikük sem. Még csak észre sem vették, hogy fotózzák őket. Ja, és még valami: az összes képet stikában vették fel, kivéve azt, amin Audrey Coil van: az ő fotóját a blogjáról emelték le, egy barátnőjével áll az iskolájuk előtt.

HA KÉRDÉSEM VAN – fordult Chase-hez Lucas –, felhívhatom magát?

– Igen, de csak maga, senki más. Igaz, a barátja, Mallard igazgatóhelyettes is tud már az ügyről.

– Szóval maga meg Mallard összehaverkodtak?

– Az igazgatóhelyettes úr és én kitűnő munkakapcsolatban állunk egymással – vallotta meg Chase. – A jelek szerint érdeklődik a pályafutásom iránt.

– Nahát, ez igazán tündéri – ámult el Lucas.

Chase csak egy szemvillanással felelt, aztán elfordította a fejét.

– Lucas – hajolt át az asztalon Henderson –, ezt az ügyet sürgősen meg kell oldani, mielőtt baj lesz. Ha bárkinek baja esik… pláne egy gyereknek… akkor nyakig vagyunk a szarban.

– Ha valakinek baja esik, nem mondhatjuk azt, hogy az FBI hibája? – érdeklődött Lucas.

Chase szája feszes mosolyra húzódott: amikor legutóbb együtt dolgoztak, Lucas felfedezte, hogy ennek a nőnek van humorérzéke, még akkor is, ha a humora is amolyan washingtoni.

– Ha ez elképzelhető lenne egyáltalán – szólalt meg –, mit gondol, Lucas, maga itt lenne?

HÁROM

Értekeztek tovább, bár a beszélgetés mostanára jóformán kizárólag arról szólt, hogy az FBI-t és a két szenátort semmiképpen sem szabad belekeverni ebbe a minden ízében kétes históriába. Lucas meg is fogadta szentül, hogy minden erejével ezen lesz, amire csak további kérések és figyelmeztetések érkeztek feleletül.

– Szóval ez is olyan lesz, mint a Mission: Impossible-ben – kesergett Lucas. – Tegyem meg, amit kell, de az illetékes miniszter még az életében nem hallott rólam?

– Olyan bizony – bólintott Henderson –, azzal a különbséggel, hogy miniszter helyett meg kell elégednie a helyettes államtitkár segédjével. Nem olyan fontos ember maga, barátocskám, hogy egy igazi miniszter tagadja le!

Lucas és Chase egyszerre indultak el. Lucas azzal az ígérettel búcsúzott, hogy rendszeresen tájékoztatja a két szenátort.

– Csak nehogy elvesszen a részletekben – figyelmeztette Chase, ahogy kettesben maradtak. – Henderson és Smalls is jóban van a helyi médiával, és ha sikerül elkapnunk ezeket a jómadarakat, őket fogják ünnepelni, ami főműsoridőt jelent nekik, a CNN és a Fox talkshow-iban.

– Ami pedig az FBI ügynökeinek járna – tette hozzá Lucas.

– Azt én nem mondtam – adta alább Chase. – Igazából azt szeretném, ha nem ünnepelnének senkit. Egyéb se hiányzik, mint hogy beültessük ezt a zsarolásbogarat valakinek a fejébe.

– Értettem – hajtott fejet Lucas.

Chase úgy tervezte, hogy Uberrel viteti vissza magát a Hoover Buildingbe, de Lucasnak megvolt még a limuzinja, és felajánlotta, hogy megosztja vele.

– Ha tud a környéken egy helyet, ahol bekaphatnánk egy szendvicset, akkor szívesen beszélgetnék magával pár percet – tette hozzá.

Chase tudott, éspedig olyat, ami vasárnap is nyitva tart, mindössze négy sarokra onnan, tehát gyalog nekiindultak. Salátát és diétás kólát rendeltek, egy ablak melletti asztalnál ültek le.

– Át fogom nézni az anyagot, amit magától kaptam
– ígérte meg Lucas –, de örülnék, ha előbb elmondaná, hogy mi a véleménye róla.

– Rengeteg információ van rajta. Majdnem mind használhatatlan – esett neki egy zellerszálnak Chase, de evés közben is tudott beszélni. – Ebben az egész históriában van valami fura. Valami készül, de képtelenek vagyunk rájönni, hogy mi az, csak annyit látunk, hogy nem olyan egyszerű, mint amilyennek elsőre látszik: ez a véleményem róla.

– Van valaki, akire nagyon oda kell figyelnem?

– Egy Charles Lang nevű nácira. Charlie Lang. Nem hajlandó beismerni, hogy náci, pedig az, de inkább azt állítja magáról, hogy, idézem, a nemzetiszocializmus szakértője. A náci gént, plusz egy kalap pénzt az apjától és a nagyapjától örökölte. A nagypapa, még a második világháború előtt és alatt, hatalmas vagyont gyűjtött be repülőgépgyártási beruházásokkal. A Hitler-érában hosszú időt töltött Németországban, személyesen ismerte Hitlert, a harmincas és a negyvenes években Charles Lindbergh társa volt. Jó kiállású úriember, csinosan öltözködik, diplomája is van a Georgetown Egyetemről, nemzetközi kapcsolatokból. Időről időre felbukkan a tévében, és azt állítja, hogy a szélsőséges kapcsolatai a kutatásaihoz kellenek, de ez minden kapcsolata velük. Ha átolvasta az anyagot, maga is látni fogja.

– Van valami köze a weboldalunkhoz?

– Feltehetően nincs. Amikor kikérdeztük, az ügynökeink szerint tényleg meglepődött, miután hallott róla. Talán izgatott is lett egy kicsit. És elkezdett az 1919 körül nyüzsögni, megpróbált kapcsolatba kerülni velük, hogy terjeszthesse a jó hírüket.

– Szóval megfigyelték?

– Nem, de kihallgattunk mindenkit, akiről úgy gondoltuk, hogy esetleg tudhat valamit az 1919-ről, és többen is mondták, hogy Lang megkereste őket. Vagyis itt ólálkodik valahol, és figyel. Hogy talált-e valamit, azt nem tudjuk.

– No, majd beszélek a fejével – határozta el magát Lucas.

MAGÁVAL ELÉG VESZÉLYES együtt mutatkozni – jegyezte meg Chase. Tudta, hogy Lucast meglőtték tavaly tavasszal, ahogy őt magát is, amikor együtt dolgoztak. – Összesen két zsarut ismerek, akit meglőttek: magát, és engem.

Akárcsak Lucas, ő sem épült fel teljesen. A golyó felszakította combját, és nem volt már annyira rugalmas az a szövet, hogy visszanyerje az eredeti állapotát. Nem sántított, de még mindig fájt a lövés helye, ha kocogni próbált, vagy síelni ment.

Lucast háromszor lőtték meg a pályafutása során.

– Jó, de én főleg erőszakos bűntényekkel foglalkozom – mentegetőzött –, mert azok érdekelnek a legjobban.
A legközelebb a halálhoz akkor jártam, amikor egy kislány három töltényt eresztett a nyakamba egy ócskavas .22-esből.

Wisconsinban történt, a Northwoods Nemzeti Parkban: a három golyó miatt Lucas kis híján a saját vérébe fulladt. Meg is teszi, ha nincs az a sebész, aki egy zsebkéssel felnyiszálja a nyakát, és kikotorja onnan a golyókat.