Alison Roberts

Egy kis szívesség

Fiona McArthur

Szerelem a vadonban

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Alison Roberts, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti cím: Pregnant with Her Best Friend’s Baby (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Fordította: Windberg Donatella

© Fiona McArthur, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti cím: The Midwife and the Millionaire (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás (első megjelenés: 2014)

Fordította: Szathmári Ágnes

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 756–757. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

- Kép: Shutterstock

ISBN 978-615-108-016-0

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Alison Roberts

Egy kis szívesség

1. FEJEZET

– Joe, nem tudod, hogy mondják franciául, hogy „bába”? – Maggie Lewis a szőke fürtjeire nyomta a sisakot, de az állszíjat lógva hagyta, miközben csapattársával a helikopterhez sétált.

– Mért kérded? – Joe Wallace elhúzta a helikopter ajtaját, és rövid időre eltakarta a wellingtoni légi mentőszolgálat logóját.

– Egy terhes nőhöz repülünk, akinél megindult a szülés.

– Á, értem. A csipogóm még nem jelentette.

– A bába segítséget kért, mert problémák vannak.

Joe megvárta, amíg a lány felkapaszkodik a fedélzetre. Andy, a pilóta már a fülkében volt, és biztonsági ellenőrzést hajtott végre. A rotorok pörögtek, a légáramlat olyan erős volt, hogy Joe-nak ki kellett söpörnie napfénytől csíkozott barna haját a homlokából és a szeméből, mielőtt fel tudta volna venni a sisakját.

Hogy sikerül mindig úgy kinéznie, mintha sürgősen fodrászra lenne szüksége? Maggie becsatolta az állszíját, leült, és becsatolta a biztonsági övét is.

– De mindegy: biztos nem tudod, mi a „bába” franciául, ezért megmondom: sage-femme. Szó szerinti fordításban „bölcs nő”.

– Á, innen fúj a szél. – Joe elvigyorodott, és behúzta maga mögött az ajtót. – Te akarod átvenni az irányítást, annak ellenére, hogy én vagyok soron? És annak ellenére, hogy te szórakoztál olyan jól az újraélesztés utáni szindrómával az előbb?

– Nem volt rossz, ugye? – Maggie rámosolygott, és lehúzta a mikrofont, hogy megerősítse Andynek, készen állnak a felszállásra. A következő pillanatban a helikopter felszállt. – Nem gyakran történik meg, hogy visszahozunk valakit az életbe, aztán rögtön viccelődni kezd az ápolókkal.

– És most megint te akarsz brillírozni.

– Régen bába voltam, egy ilyen „bölcs asszony”.

– A múlt században?

– Hé, te idősebb vagy nálam, haver. Én a helyedben nem viccelődnék a korral.

– Legalább én már kezdettől fogva tudtam, hogy légi mentő akarok lenni. Neked ápolónőnek, aztán bábának kellett lenned, mielőtt rájöttél az igazi hivatásodra.

– Biztos megőrültem – motyogta Maggie. – Dolgozhatnék egy szép, tökéletesen felszerelt szülészeten, olyan kollégákkal, akik értékelnek, és… Hű, Andy, vigyázz!

– Bocs. – A pilóta halkan felnevetett. – Lehet, hogy rázós lesz az út. A szeles Wellington méltó a nevéhez – utalt arra, hogy az Új-Zéland északi szigetének déli csücskén fekvő Wellington a világ egyik legszelesebb városa.

– Én értékellek, Maggie – mondta Joe néhány másodperccel később. Teljesen komolynak tűnt, de a lány még mindig hallott egy enyhe vigyort a hangjában. – Ezt te is tudod, ugye?

Maggie megvonta a vállát. Joe volt az egyik első ember, akivel együtt dolgozott, mióta öt évvel ezelőtt csatlakozott a mentőcsapathoz.

– Eleget küszködtél velem.

– És én meg azt hittem, neked kell küszködni velem.

A tekintetük találkozott, és a szemükben tükröződött az az öntudatlan bizalmasság, amely csak az évek során megerősödött barátságból fakadhatott. A közös élmények, amelyek gyakran élet-halál harcot jelentettek, összeforrasztották Maggie-t és Joe-t. Verbális csatározásaik olykor szélsőségesek voltak, de tisztelték egymást, és vakon bíztak egymásban.

– Akarjátok tudni az igazságot? – Andy hangja megtörte a pillanatot. – Én évek óta küszködök mind a kettőtökkel! Állandóan hallgatnom kell a civakodásotokat, hogy ki a főnök.

– Álomcsapat vagyunk, ugye tisztában vagy vele? – válaszolta Joe.

– Igen, igen… Amint leszállunk, feldobok egy érmét. A fej nyer, oké?

Maggie és Joe ismét gyorsan egymásra pillantottak. Jól tudták, hogy nem igazán számít, ki a hangadó. Sem neki, sem a férfinak nem volt nagy egója. A tiszta kommunikáció volt a legfontosabb, és soha nem bitoroltak volna olyan feladatokat, amelyekhez a másik jobban ért. Igen, valóban álompartnerek voltak, és az Aratika Mentőbázison dolgozó sok orvos közül Maggie-nek a Joe-val való munka volt a kedvence.

– Valószínűleg nem mi vezetjük le a szülést – tette hozzá Joe. – Ha a vajúdás túl sokáig tart, az anya teljesen kimerül, és a méhnyak nem nyílik meg teljesen. A végén császármetszés lesz. A bábának kell eldöntenie, hogy kórházba viteti-e a nőt, vagy folytatja az otthon szülést. Valószínűleg azért kért helikoptert, mert a farm messze van.

– A következő autópályáig csak egy hosszú, aszfaltozatlan út vezet – szólt közbe Nick, a másodpilóta. – A kátyús út nem éppen ideális egy vajúdó nőnek.

Az újbóli turbulencia miatt Maggie a kapaszkodóért nyúlt.

– Ilyen szélben itt is ugyanúgy felgyorsulna a szülés, mint a kocsiban.

– Amint északabbra érünk, csendesebbnek kell lennie – magyarázta Andy. – Becsült érkezés húsz perc múlva.

Maggie lenézett az erdővel borított dombokra és a közeli tengerpartra.

– Az ott nem a Castle Cliffs?

– Ahol Cooper és Fizz az esküvőt akarja tartani? – Joe előrehajolt, miközben a lány a szikla tetején magasodó, félig erdő által eltakart üdülőhelyre mutatott. – De, úgy néz ki – bólintott. – Úgy tűnik, csak helikopterrel vagy négykerék-meghajtású járművel lehet megközelíteni.

– Talán a motorommal fogok menni.

– Mi, nem akarsz szép ruhát viselni? – Joe döbbentnek tűnt.

Maggie felsóhajtott.

– De, muszáj is lesz. Még nem gondoltam rá.

– Jövő hétvégén lesz. Sietned kellene.

– Tudom. Csak olyan gyorsan történt, nem gondolod? Ezt nem vártam volna Fizztől. Nem is olyan régen még azt mondta, soha többé nem akar férjhez menni.

– Biztos vagyok benne, hogy azóta gondolták meg magukat, amióta gyereket várnak. Bár ez nem a legjobb ok a házasságra. – Joe hangjában volt valami furcsa mellékzönge.

– Ugyan már, pont olyan jó, mint bármelyik másik. És soha nem láttam még boldogabb párt.

Joe felhorkant.

– Én is azt hittem, hogy Fizz nehezen fogja feladni az éjszakai szolgálatot az Aratikán, de szó szerint reggeltől estig mosolyog.

– Ja.

Maggie egy pillanatra lehunyta a szemét. Igen, élénken el tudta képzelni, mit érezhet Fizz. Nemcsak azért, mert megütötte a főnyereményt, és megtalálta azt az embert, akivel örökre együtt akar lenni – ami Maggie-nek még nem sikerült –, hanem azért is, mert hamarosan a karjában tarthatja a kisbabáját. Maggie hirtelen szinte fizikai ürességet érzett a lazán összefont karjaiban. És fájdalmas vágyakozást.

A biológiai órája egyre hangosabban ketyegett – az anyatermészet egyik trükkje, hogy a nőket rávegye a gyerekvállalásra, mielőtt késő lenne. Majdnem harminchat évesen Maggie rájött, hogy lassan bezárul a lehetősége, hogy anya legyen. Amikor meghallotta, hogy Fizznek gyereke lesz, zöldült az irigységtől.

– Ott van az út, amely a farmra vezet – szakította félbe Andy a gondolatait. – Követjük, és figyeljük az épületet. Az út mellett kell lennie egy üres legelőnek, ahol leszállhatunk.

– Új információm van. – Joe elolvasta a csipogója üzenetét. – A páciensünk neve Kathy Price, harmincegy éves, és először lesz anya. A terhességgel nem volt semmi probléma, a szülés tegnapra volt kitűzve.

Néhány perccel később a bejárati ajtóban találkoztak a férjjel. Darren Price úgy nézett ki, mint aki épp most jött be a mezei munkából. Kockás inget viselt rövidnadrág fölött, és a tornácon levette a csizmáját, mielőtt behívta a csapatot a házba.

– Nem tudom, mért van ekkora felhajtás – mondta, miközben a hálószobába vezette őket. – Elvihettem volna a kórházba.

– A bába aggódott, mert hallotta, milyen kimerült a felesége – mondta Joe nyugodtan. – Az utazás túlságosan megerőltető lett volna.

Maggie levette a hátizsákját, és leguggolt az ágy mellé.

– Üdv, Kathy. Maggie vagyok, ő pedig Joe. A bábája tanácsára szeretnénk bevinni a kórházba, hogy ott szülje meg a babát. Egyetért?

A nő erőtlenül bólintott.

– Borzasztó fáradt vagyok – suttogta. – Éjfél óta vajúdok.

– A bába látta délelőtt?

– Igen. Tízkor a méhszáj két centiméternél tartott. Ebéd után egykor újra megnézett, de még csak négynél volt.

– Szóval… – Maggie az órájára pillantott – négy órája. Milyen gyakran vannak összehúzódásai?

– Nem vagyok benne biztos. Úgy éreztem, mintha kétpercenként, és… és a fájdalom iszonyú. A szülési tervembe beírtam, hogy nem akarok fájdalomcsillapítót, de nem gondoltam, hogy ennyire fog fájni.

– Adhatunk valamit. – Maggie Joe-ra nézett, aki éppen előkészítette, amire szükségük lehet.

– Egy kis nevetőgázzal kezdünk, de szeretnénk egy vénás kanült is beültetni a kézfejébe, ha nem bánja. Ez lehetővé tenné, hogy erősebbet is adhassunk gyorsan.

– Nagy baba. – Darren büszkének tűnt. – A legutóbbi ultrahangon mondták.

– Ó. – Maggie vészharangjai megszólaltak. – Mekkora?

– Nem túl nagy – válaszolta Kathy. – A bába azt mondta, még az alatt van, aminél az otthon szülés problémássá válhat. Azt akartuk, hogy itthon szülessen meg.

Darren bólintott.

– Minden születés természetes folyamat. Minek menjünk kórházba, ha nem kell?

– Ez nem olyan, mint a birkáidnál! – csattant fel Kathy. – Ó… már megint itt… – Hagyta, hogy a feje a párnába süllyedjen, és hangosan felnyögött. – Annyira fáj… és… rosszul vagyok…

Joe odalépett Maggie-hez, és kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Átmeneti fázis? – kérdezte halkan.

Kathy remegett, miután az összehúzódás alábbhagyott.

– Ki kell mennem a mosdóba – nyögte.

– Nem gond, Kathy – mondta Maggie megnyugtatóan. – Szerintem hamarabb megszületik a babája, mint gondoltuk. Hadd segítsek levetkőzni, aztán megnézem közelebbről, jó? Joe megméri a vérnyomását, és… – a férfira pillantott – adunk oxigént. És rákötjük a szívmonitorra.

– Mi a baj? – lépett oda Darren. – Azt hittem, csak bevisznek minket a kórházba.

– Ez volt az eredeti terv. De nem szállíthatjuk Kathyt, amikor a szülés már javában zajlik. Itt többet tudunk tenni, mint a helikopterben.

– Ó, atyaég, mindjárt jön? – Az óriás láthatóan elsápadt, és a felesége fölé hajolt. – Jól vagy, drágám?

– Nem… – Kathy belekapaszkodott a kezébe. – Hol van a nevetőgáz? Nem megy… nyomnom kell…

– Látszik a feje. – Maggie a sötét, nedves babahajat nézte. – Hamarosan itt lesz… Nyomjon tovább. Igen, nagyszerűen csinálja.

Joe a vérnyomásmérő-mandzsettát Kathy karjára tekerte, és a kezében volt a pumpagolyó. Most megállt, hogy kövesse Maggie tekintetét.

Mindketten látták, mi történik. A fej már majdnem kijött, de aztán visszahúzódott, mint egy teknősbéka a páncéljába.

– Teknősjelenség – mondta Maggie halkan, és Joe szemébe nézett. Tudták, hogy gyorsan vészhelyzetbe fordulhat a dolog. – Kérem, Kathy, egy pillanatra hagyja abba a nyomást. Darren? El tudja távolítani az összes párnát? Kathynek a lehető leglaposabban kell feküdnie.

Maggie azt tervezte, hogy a következő összehúzódáskor megfogja a baba fejét, és óvatosan húzza. Kathy arca elvörösödött, és zihált, miközben nyomott. Ezúttal a baba feje egy kicsit tovább jött ki, de semmi több.

– Ez mit jelent? – Darren láthatóan megijedt. – Miért nem jön tovább?

Maggie higgadtan válaszolt, különösen, mert Kathy zokogni kezdett:

– A baba válla Kathy szeméremcsontja mögé szorult.

Darren átkarolta a felesége vállát.

– Minden rendben lesz, drágám. Tudják, hogy mit csinálnak.

– Miért történik ez velem? – Kathy izzadt arcán végigfutottak a könnyek. – Olyan sokáig tartott, és olyan kimerítő volt, és most… Ez nem igazságos…

– Lehet, hogy a baba helyzete miatt – mondta Maggie. – Vagy nagyobb, mint amit az ultrahang mutatott. Ne aggódjon, többféleképpen is tudunk segíteni.

És kevesebb mint öt percünk van rá.

Joe leguggolt mellé, és halkan tudtak beszélgetni, miközben Darren próbálta vigasztalni a feleségét.

– Válldisztócia esetében minden beavatkozásra csak harminc másodpercünk van. Ismerem az eljárást, de szeretném, ha egy szülészorvos támogatna rádión keresztül. – Maggie még halkabbra fogta a hangját. – Fel kell készülnünk, hogy újra kell éleszteni. – Joe továbbra is figyelt, de már az övén lévő rádióért nyúlt. – Próbáljuk meg először a McRoberts-manővert. Ha ez nem működik, akkor a fejet hátrafelé kell enyhén nyomni, miközben én Rubin-manővert alkalmazok. – Darrenhez fordult. – Kérem, segítsen Kathyt az ágy lábához vinni. Maga pedig, Kathy, húzza a térdét a mellére, és a következő összehúzódásnál nyomjon, amilyen erősen csak tud.

Miközben Kathyt bátorította, hogy nyomjon, és dicsérte, milyen jól csinálja, Maggie agya száguldott. Elképzelte a következő lépéseket. Meg kellett próbálnia kívülről és belülről is mozgatni a baba vállát. Ha ez nem sikerülne, akkor útmutatást kell kérnie a Wellington Royal Hospital egy tapasztalt orvostól. Nem is akart arra gondolni, milyen drasztikus módszereket kellhet alkalmaznia, és milyen kockázatot jelenthet az anyára és a babára nézve.

Joe kereste a tekintetét, miközben a hangok, amelyeket Kathy adott ki az erőlködéstől, kimerült nyögésbe torkolltak. Maggie bólintott, és pozíciót cseréltek. Joe óvatosan fogta a baba fejét, miközben Maggie az ágy széléhez lépett, hogy kitapogassa a vállát.

– Most érezni fogja, hogy én is nyomom – magyarázta Kathynek. – Olyan erősen kell nyomnia, ahogy csak tud.

– Nem tudok… – Kathy felnyögött. – Nem megy…

– De, meg tudod csinálni. – Darren magához szorította felesége mindkét kezét. – Ne add fel, menni fog.

Maggie megtapogatta a baba hátát, és megtalálta az apró vállat. Mindkét kezét összekulcsolta, s az egyik kézfejét a váll fölötti pontra nyomta. Ahogy a következő összehúzódás erősödött, és Kathy nyomni kezdett, Maggie a vállat nyomta. Joe tartotta a fejet. Harminc feszült másodperc állt rendelkezésükre, hogy tartsák a szemkontaktust, és összehangolják a mozdulataikat. Az összehúzódás kezdett alábbhagyni, és végül Maggie érezte, hogy először az egyik, majd a másik váll is elenged.

– Nyomjon tovább – biztatta az anyát. – Még egy kicsit, mindjárt jön… Nyomjon, Kathy, nyomjon… Meg tudja csinálni…

Aztán az újszülött Joe nagy kezében feküdt… riasztóan mozdulatlanul. Maggie felkapta a fogókat és a steril ollót. Ha újraélesztésre lenne szükség, a köldökzsinórt gyorsan el kellett vágni.

– Jól van? – Kathy megpróbált a könyökére támaszkodni. – Mi van vele?

– Lélegzik – jelentette ki Joe. – Kezd mozogni. Gyorsan megmérem a pulzusát.

A kicsi megmozdult, arca eltorzult, mintha ordítani akarna, de nem volt ereje hozzá. Mindkettő jó jel volt, de Maggie-nek nem tetszett a színe. A lábai és a karjai sötétek voltak, és nem tudta, kap-e elég oxigént. Joe azonban nem tűnt túlságosan aggódónak. Mosolyogva nézett le rá, miközben egy puha törülközővel szárazra dörzsölte.

– Hé, kisember. Hogy tetszik itt nálunk?

Maggie elszorította a köldökzsinórt, és már kezében volt az olló. Mivel láthatóan nem volt szükség újraélesztésre, nem kellett sietnie.

– Darren? Szeretné elvágni? – kérdezte az apát.

– Apgar-érték hat – mondta Joe. – Szívverés száz fölött, de az oxigénszaturáció lehetne jobb, és eléggé kék.

Miután Darren elvágta a köldökzsinórt, a baba hangokat kezdett kiadni. Az első átható sírás másodpercekkel később hangzott fel.

Kathy könnyekben tört ki, és kinyújtotta a karját.

– Megfoghatom? Kérem!

Maggie és Joe ismét egymásra pillantottak. És elmosolyodtak. A helyzetet kézben tartották, a szülés sikeres volt. Kathy azonban megfigyelésre szorult, mivel fennállt a szülés utáni vérzés veszélye. A lehető leghamarabb kórházba kellett szállítani. Fontos volt azonban, hogy a babát melegen tartsák, és mi mással lehetne jobban, mint azzal, hogy az anyja mellkasára fektetik, és meleg takarót terítenek mindkettőjükre?

Maggie felemelte a babát. Amikor érezte a súlyát a karjában, hirtelen a könnyek fojtogatták. Mert eszébe jutott az az üresség, amelyre akkor döbbent rá, amikor a barátnőjére, Fizzre és a babájára gondolt? Nem, ezek az öröm könnyei voltak, amiért a családnak egy értékes fiatal életet adtak. Különösen azok után, hogy a kicsi mindenkit megrémített. Ó, igen, imádja a babákat. Mindegyik csodálatos, és mindig van valami varázslatos abban, ha jelen lehet egy szülésnél.

Kissé remegő mosollyal Kathy csupasz mellére helyezte a fiút.

– Milyen édes kis kincs – motyogta, majd hátralépett, hogy az ágyhoz engedje Darrent, és hármasban tölthessenek el néhány percet meghitt családi boldogságban.

Közben Joe-val összepakolták a holmijukat, és felkészültek a kórházba szállításra. Végül Maggie újra ellenőrizte a baba légzését, pulzusát, izomtónusát, megjelenését és reflexeit.

– Apgar-érték nyolc, öt perc után – mondta Joe-nak.

A férfi vigyorogva bólintott, lehúzta a kesztyűjét, és elővette a rádiót.

– Andy? Tíz percen belül készen állunk. Tekerd fel a fűtést, van egy kisbabánk, akit melegen kell tartanunk útközben.

– Van hely nekem is? – kérdezte Darren.

Joe megrázta a fejét.

– Sajnálom, az túl szűk lenne. Kocsival kell követnie minket.

– Ne aggódjon, jó kezekben lesznek – szólt Maggie.

Egy orvosi csapat, köztük Fizz Wilson, már a Wellington Royal tetején várta Kathyt és gyerekét. Maggie pár szóval tájékoztatta Fizzt.

– Jól érzem magam – mondta Kathy. – Csak kicsit fáradt vagyok, ennyi az egész.

De az alacsony vérnyomás elárulta a doktornőnek, hogy a vérzést hamarosan ellenőrzés alá kell vonni.

– Gyerünk! – biztatta Fizz az embereit. – Maggie, figyelnél a babára, kérlek? Lent várják a gyerekorvosok.

Miközben Joe-val követték a kerekes hordágyat, amelyben Kathy ült, Maggie azt mondta:

– Hozzá tudnék szokni az ilyesmihez.

– Mihez? A nehéz bevetésekhez, ahol végül minden jól megy? Ma egyszerre kettő is volt belőlük. – Joe elmosolyodott. – Igen, az nekem is tetszene.

– Nem, én erre gondoltam… – Maggie a karjában tartott batyura nézett. – Hogy egy kisbaba van a kezemben. Azt hiszem, én is szeretnék egyet.

Joe összerezzent.

– Inkább te, mint én. Hé!

Megszaporázta lépteit, és még elkapták a liftet.

Fizz Maggie mellett állt, szemét a megfigyelőmonitorra szegezve, hogy figyelemmel tartsa Kathy állapotát. Egy pillanattal később a babára nézett.

– Minden oké?

– Igen. Eleinte kissé gyenge volt, de gyorsan feljavult. Tíz perccel a születése után már tíz volt az Apgar-pontszáma.

Fizz mosolyogva fordult vissza a pácienséhez.

– Nagyon aranyos. Választottak már neki nevet?

– Nekem tetszik az Aiden, de Darren Patricknak akarja hívni, az apja után. Meg akartuk várni, hogy lássuk, melyik illik hozzá jobban. – Megnézte a baba arcát. – Szerintem az Aiden. Maga szerint?

Maggie elmosolyodott.

– Az Aiden jó név. De a Patrick is az.

A lift elérte a földszintet, az ajtó kinyílt. A sürgősségi osztályra vezető úton Fizz ment a hordágy előtt. Kathynek nem is sejti, hogy az orvosa gyereket vár, gondolta Maggie. Ő maga pedig Aident vagy Patricket tartja a karjában. Babák, babák mindenütt…

Talán ezért voltak még mindig babák a fejében, amikor Joe-val végre szünetet tarthattak, és leülhettek egy asztalhoz a mentőbázis személyzeti szobájában.

– Még nem fejeztem be a szívroham papírmunkáját, nem is beszélve a szülésről. – Maggie felsóhajtott.

– Nem tart sokáig. A szívrohamot vállalom.

– Mert a felét már megcsináltam?

– Nem, mert itt te vagy az egyetlen, aki babát akar. Így még egyszer élvezheted az egész bevetést.

– Hm… – Maggie megrázta a fejét. – Rosszul is elsülhetett volna. Annyira megkönnyebbültem, amikor megmozdult a válla.

– El tudom képzelni. – Joe elővette a mappát, és egy tollat az overálja mellzsebéből. – Gondolj erre, amikor kiválasztod a gyereked apját. Te kicsi vagy, ezért nem lenne okos dolog egy olyan izmos, kétméteres farmerhez feleségül menni, mint Kathy.

– Hé, a százhatvanegy centi nem számít kicsinek, átlagos magasság – ellenkezett Maggie. – Különben meg nem ismerek egyetlen farmert sem… vagy potenciális apukát, ha már itt tartunk.

– Pedig vannak. Rengeteg. Csak még nem néztél körül.

– Mert elegem van a kapcsolatokból, amik nem vezetnek sehova.

Beleértve a Richarddal valót is, akivel évekkel ezelőtt együtt volt, amikor itt kezdett dolgozni a mentőszolgálatnál. Ami eleinte ígéretesnek tűnt, úgy végződött, hogy már csak megosztották a lakást. Barátok lettek, és ez egyiküknek sem volt elég.

– Talán azért, mert kezdettől fogva vannak bizonyos elvárásaid. Az ilyesmi elriaszthatja a férfiakat. Nekem mindenképp ok lenne, hogy hagyjam a fenébe. Ezért vagyok most újra szingli.

Maggie halkan felhorkant.

– Gyereket szeretnék. Egy partner persze hab lenne a tortán, de nincs sok időm, hogy megkeressem álmaim férfiját. És ki mondta, hogy hozzá kell mennem valakihez, hogy gyerekem legyen? Hány nő megy férjhez, és végzi egyedülálló anyaként. Mint Laura. – Lakótársa egyedül nevelte kisfiát, Harrisont, miután elvált az apjától.

– Ez azt jelenti, hogy független maradsz, és elmész egy spermabankba, vagy ilyesmi?

Maggie zavartan pislogott.

– Hallod, erre még nem is gondoltam.

– Miért nem? Állandóan erről olvasunk. Főleg olyan nőkről, akik azért nem mentek férjhez, mert teljesen elmerültek a munkájukban, és hirtelen rájöttek, hogy ketyeg az óra. Olyan nőkről, mint te. Ez remek módja, hogy meglegyen a gyerek, akire vágysz. Gyakorlatilag te választhatod meg a hajszínét, és hogy milyen intelligens legyen. – Joe összeráncolta a homlokát. – Persze a génállomány másik felével te is hozzájárulsz, szóval a végén az lehet, hogy szőke lesz, kék szemű, és nem túl… – Megrándult a szája sarka.

Maggie hozzávágta a tollát.

– Azt mondod, hogy nem vagyok túl okos?

Joe felvette a tollat.

– Nem túl nagy, azt akartam mondani.

A lány gyanakodva nézett rá.

– Nem tudom, higgyek-e neked. És mit értettél azon, hogy „vagy ilyesmi”?

– Tessék?

– Azt mondtad, elmehetnék egy spermabankba, vagy ilyesmi.

– Ja, az… – Joe felemelte a kávésbögréjét, és kortyolt egyet. – Találhatsz valakit, aki tetszik, bevetheted a bájaidat, és remélheted, hogy a kiszemelted nem gondol a védekezésre.

– Joe! Ez felelőtlenség lenne.

– A srác részéről mindenképpen. Én soha nem lennék ilyen felelőtlen.

– Nem tehetem meg, hogy teherbe esek, és nem mondom el az apának, hogy van egy gyereke. Az nem lenne helyes.

– Valószínűleg nem. – Joe az asztalon lévő papírokra pillantott. – Akkor tedd azt, amit nemrég olvastam egy leszbikus párról. Az egyik nő megkérte egy jó barátját, hogy adjon spermát, és ő beleegyezett. Ezzel lehetővé tette, hogy családot alapítsanak, ő meg amolyan nagybácsi akart lenni, mert egy igazi apaszerep nem szerepelt a terveiben.

Mindketten a jelentésükre koncentráltak. De miközben Maggie a szülészeti bevetés részleteit jegyzetelte, amely valószínűleg az utolsó lesz a mai műszakjában, más gondolatok jártak a fejében.

Gondolatok a spermabankról. Kérdések arról, hogy mennyire lenne könnyű ilyen kezeléshez jutni. Vagy mennyire drága. És hogy hogyan működik az egész.

A Joe által mondottak többi részét sem tudta kiverni a fejéből. Kiválasztani egy kedves srácot, elcsábítani, és esetleg azt hazudni, hogy szedi a tablettát… Nem, ez szóba sem jöhet. De az ötlet, hogy megkérjen egy barátot, már sokkal érdekesebbnek hangzott…

Még mindig ezen gondolkodott, amikor hazafelé motorozott a sűrű városi forgalomban. Este az ágyban pedig kezdte úgy érezni, mintha saját, csábító ötlet lenne.

Már megtalálta a megfelelő férfit. Az összes férfi közül, akit ismert, egyvalaki volt a legalkalmasabb.

Joe Wallace.

De hogy kellene felhozni a témát? Törte a fejét, és sokáig nem tudott elaludni.

Ezzel olyan területre lépne Joe-val, amely soha nem játszott szerepet közöttük. Maggie meg volt győződve róla, hogy ez a szilárd barátságuk titka. Amikor kollégák lettek, mindkettőjüknek állandó partnere volt. Amikor pedig újra szinglik lettek, összebarátkoztak, és ő már fájdalmasan megtanulta, hogy a barátság önmagában még nem alapozza meg a mélyebb kapcsolatot.

Joe tabu, és úgy tűnik, ő is tabu Joe számára. Már a gondolattól is elpirult, hogy megemlítse Joe-nak, csinálhatnának együtt gyereket. De mégsem volt hajlandó elvetni ezt a tökéletesnek tűnő tervet.

Lassan álomba merült.

Mi történt?

Joe nem tudta megmagyarázni, de Maggie mintha megváltozott volna. Még a szokásosnál is boldogabbnak tűnt, szó szerint ragyogott belülről, gyakrabban mosolygott…

Néhányszor az együtt töltött szünetek alatt rajtakapta, hogy a lány kinyitja a száját, mintha mondani akarna valamit. De aztán úgy tűnt, meggondolta magát, és inkább tovább olvasta a magazinját, vagy a mosogatóhoz vitte az edényeket, és elmosogatott.

Az öltözőben, műszak végén Joe érezte, hogy a lány tekintete a hátára szegeződik. Odafordult.

– Egész nap bámultál. Miért?

– Bocs… – Maggie ragyogóan rámosolygott. – Kérdezni akartam valamit, ennyi az egész. Csak vártam a jó alkalomra.

– Ki vele. – Joe viszonozta a mosolyát. – Miről van szó?

– Hm… – Maggie kotorászott a szekrényében, és a válltáskájába pakolta a holmiját. A hangja úgy hangzott, mintha próbálna nyugodt maradni. – Valamiről, amit mondtál. Tegnap. Amikor azt mondtam, szeretnék gyereket.

– Mit mondtam? – Joe próbált visszaemlékezni. – Ja, a spermabankra gondolsz?

– Nem… – Maggie abbahagyta a pakolást. – Hogy megkérhetném egy barátomat.

– Ja, az! Örülök, hogy segíthettem. – Joe levette a kabátját a fogasról. – És ki a szerencsés jelölt? – Amikor a lány nem válaszolt, kérdő pillantást vetett rá. – A potenciális apuka? Jack?

– Jack a lakótársam. Az fura lenne.

– Don?

– Ssst… – Maggie átnézett a válla fölött, hogy megbizonyosodjon róla, még mindig egyedül vannak. Elvörösödött a gondolatra, hogy a főnökét kérje meg.

– Akkor ki?

Joe látta, hogy a lány mély levegőt vesz. Nagyon fontosnak tűnt számára, amit mondani akart. Reményteljes kifejezés csillogott a szemében.

– Te, Joe – motyogta. – Te vagy, akit választanék.

A férfinak kiszökött arcából a vér, és zavarodottsága visszatükröződött Maggie szemében. A lány rájött, hogy hibát követett el, de nem tudta, hogyan hozhatná helyre. Joe mondhatott volna valami vicceset, és akkor el lett volna intézve az egész.

De ő csak állt ott dermedten. Mióta ismerték egymást, Joe most először nem tudta felvidítani. Megrázta a fejét, becsapta a szekrényajtót, és úgy indult el, mintha ez is csak egy szokványos műszakvég lenne a rengeteg közül.

– Akkor heló – motyogta anélkül, hogy ránézett volna. – Élvezd a szabadnapokat.

Aztán eltűnt.

2. FEJEZET

– Hű, Maggie, de jól nézel ki! – Lakótársa, Jack elismerően vizsgálgatta.

– Szia, Jack… Igen, tudom, de nem biztos, hogy megtartom.

Fél délutánt töltött azzal, hogy egysor üzletben megfelelő ruhát keresett az esküvőre. Furcsán ismeretlen érzés volt, ahogy a finom anyag simogatta az alsó lábszárát. Mikor is volt utoljára, hogy a nőies oldalát hangsúlyozta, és overálon, farmer- vagy bőrnadrágon kívül mást is viselt?

Másik lakótársa, Laura felé fordult, aki a kanapén ült, miközben a kis Harrison szorosan hozzábújt. Mindketten elgondolkodva nézték, Maggie pedig hol az egyik, hol a másik irányba fordult.

Mikor voltam utoljára táncparketten? – kérdezte magától. Legalább egy éve. Akkor ment tönkre az utolsó kapcsolata. Néhány hónapnyi boldog együttlét után szomorúan rá kellett ébrednie, hogy a „szerelem első látásra” megint nem elég szilárd alap.

Elfojtott egy sóhajt.

– Na, mit gondoltok?

– Tökéletes – válaszolta Laura. – A kék pont illik a szemedhez, és ezek a százszorszépek nagyon aranyosak. Egy nyári esküvőre való ruha. – Megborzolta a kisfia haját. – Te mit gondolsz, Harry? Hát nem csinos Maggie? És nem klassz, hogy mindannyian kiöltözünk holnap az esküvőre?

Harrison megráncolta az orrát.

– Én nem akarok kiöltözni.

– Nem kell öltönyt felvenned, de azért öltözz fel kicsit csinosabban. Elvégre fontos feladatod van: te viszed a jegygyűrűket.

– Én kicsípném magam, ha mehetnék – mondta Jack a fiúnak.

– Mért nem jöhetsz?

– Mert dolgoznom kell, kölyök. Valakinek be kell szállnia egy helikopterbe, vagy motorra pattannia, hogy megnézze a sérülteket és betegeket.

– Kivel voltál ma szolgálatban? – kérdezte Laura. – A műszakom alatt senkit se láttam bejönni a sürgősségire az Aratikáról.

– Csendes napunk volt. Joe-val még unatkoztunk is egy kicsit. Valószínűleg ezért ettünk túl sokat Shirley kekszéből. Amint összeszedem a cuccaimat, találkozunk az edzőteremben, hogy elégessük a zsírt.

– Hogyhogy Joe dolgozott? – csodálkozott Maggie. – Ugyanazokra a műszakokra van beírva, mint én.

– Adamet helyettesítette, aki beteget jelentett. Gyomorrontás. Remélem, holnap újra kint lesz a gáton. Joe azt mondta, a következő műszakot is vállalja, de nem szívesen hagyná ki az esküvőt.

– Oké…

Maggie nem tudta, hogy ezt elhiggye-e. Lehet, hogy Joe-nak nincs baja azzal, hogy nem tud részt venni az esküvőn – mert akkor nem kell vele töltenie az időt. Nem látta a férfit az utolsó közös műszakjuk óta. Az óta a szörnyen kínos pillanat óta, amikor szóba hozta, hogy őt választaná a gyereke apjának.

– Joe lett volna az ideális tanú Coopernek – mondta Jack.

– Igen – értett egyet Laura. – És Maggie a legjobb koszorúslány Fizznek.

Szerencsére barátaik nem hagyományos esküvőt terveztek. Mert akkor ő és Joe egész idő alatt megfigyelés alatt lenne, és valaki biztos észrevenné köztük a feszültséget.

Maggie sikertelenül próbálta SMS-ben közölni vele, hogy ne aggódjon. Joe válasza („Felejtsd el, már nem is gondolok rá”) szűkszavú volt, és a lánynak kétségei támadtak, higgyen-e neki.

No és könnyű volt azt mondani, hogy felejtsék el. Ha másnap találkoztak volna a szolgálatban, könnyebb lett volna, de jött néhány szabadnap, és ezalatt Maggie újra és újra elgondolkodott a dolgon. És már most visszasírta barátságuk felhőtlen napjait.

– Mindegy… – Maggie kényszerítette magát, hogy vidáman mosolyogjon. – Még ha nem is leszek koszorúslány, felveszem ezt a ruhát.

– Jó választás. – Laura felállt, és a kezét nyújtotta a fiának. – Van kedved segíteni anyunak kiválasztani valamit, amit felvehetsz az esküvőre?

– Fáradt vagyok… – Harrison nem mozdult a kanapéról, hanem visszabújt a párnák közé. – Nézhetek tévét?

– Segítek anyukádnak – ajánlotta fel Maggie. – Nekünk lányoknak ki kell használnunk az alkalmat, hogy szépen felöltözzünk. Nem történik meg olyan gyakran.

– Te mondtad. – Laura elmosolyodott. – Csodálatos nap lesz – tette hozzá. – Alig várom.

Maggie majdnem keresztbe tette az ujjait. Pont úgy, mint gyerekkorában, amikor így akart bocsánatot kérni, amiért nem mond igazat.

– Én is.

– Cooper Sinclair, maga bátor ember – mondta Joe.

– Miért? – vigyorgott Cooper. – Mert belevetem magam a házasság nevű kalandba?

– Nem. Hanem mert szoknyában állsz egy dombon a szeles Wellingtonban.

A „domb” enyhe kifejezés volt. Magasan álltak egy sziklán, ahonnan lenyűgöző kilátás nyílt a tengerre és a szigetekre. De bár a nap melegen sütött az azúrkék égboltról, a szél elég volt ahhoz, hogy felemelje Cooper szoknyájának szegélyét.

A férfi felhorkant.

– Mi mást viselne egy skót élete legboldogabb napján?

A Castle Cliff Resortra szegezte tekintetét, mintha nem akarná kihagyni a pillanatot, amikor a menyasszonya elhagyja az épületet. Most az órájára pillantott. Ez a nyugtalan mozdulat egyáltalán nem volt jellemző rá.

– Mindjárt itt az idő…

– Akkor jobb, ha keresek egy helyet.

Joe otthagyta barátját, és az utolsó széksorhoz lépett. Félkörben helyezkedtek el a virágos boltív előtt, amely alatt a szertartás fog zajlani.

A legkevésbé sem zavarta, hogy az első sorokat már régen elfoglalták. Szívesen eljött, de az esküvők mindig is idegesítették egy kicsit. Vajon Cooper és Fizz felfogta egyáltalán, mekkora kockázatot vállal? Hogy milyen nagy a veszélye annak, hogy kudarcot vallanak, és nem lesz hepiend? És nem azért döntöttek az esküvő mellett, mert úton van a baba? Joe úgy vélte, ez végzetes lehet egy házasságra nézve.

Éppen le akart ülni, amikor meglátta, hogy a ház erkélyén megjelenik egy másik, skót szoknyát viselő férfi dudával a kezében. Ezzel egy időben három alak sietett lefelé a veranda lépcsőjén: két csinos ruhájú nő és egy kisfiú.

Maggie…

Joe a székére rogyott, és előrebámult, ahol most a szertartásvezető állt Cooperrel.

A nyugtalanság, amelyet általában ilyen alkalmakkor érzett, a szokásosnál is erősebb volt. Napok óta nem látta Maggie-t. A felzaklató beszélgetés után nem is akart találkozni vele. De minél több idő telt el, annál… feszültebbnek érezte magát.

Ez a feszültség idegen volt számára Maggie-vel kapcsolatban. Valójában ő volt az egyetlen nő, aki mellett teljesen laza tudott lenni. Shirleyn kívül persze, de az Aratika Mentőbázis önjelölt, idős házvezetőnője anyáskodó típus volt, aki mindenkit a szárnyai alá vett. Joe úgy gondolta, a Maggie-vel való kapcsolata is hasonló – két ember barátsága, akik feltétel nélkül megbíznak egymásban. Szexuális feszültségnek még csak halvány jele sem volt, ami pedig elkerülhetetlenül kialakult, ha barátkozni próbált egy nővel.

A hátsó sor gyorsan megtelt. Joe látta, hogy Don, a mentőbázis vezetője leül, és Tom, a sürgősségi osztály orvosa helyet foglal mellette. Laura, Harrison kezét fogva, átsétált Joe mellett a másik oldalra, és fiát az első sorban számára fenntartott székhez vezette. Illatos kék szövet libbent Joe mellett.

– Bocsánat.

Joe beljebb húzta a lábát, miközben Maggie áttolta magát a térdei mellett. Laura és Harrison látványa eszébe juttatta a lány tervét, hogy egyedül nevel gyereket – és azt a furcsán erőltetett hangulatot, ami köztük uralkodik.

A lány futó mosollyal üdvözölte, de aztán Tom felé fordult. Ez a sietős pillantás kiváltott Joe-ban valamit, ami egyáltalán nem tetszett neki.

A duda melankolikus hangjai szóltak a háttérben, ami csak fokozta a kellemetlen benyomást, hogy valami megváltozott. Vagy elveszett? Valami mérhetetlenül fontos?

Fizz lassan lesétált a veranda lépcsőjén Cooper felé. Senkit sem lepett meg, hogy nem fehér ruhát visel. Joe tudta, hogy egyszer már volt rajta menyasszonyi ruha, és az első férje tragikus balesetben halt meg a nászútjukon. Ma a rá jellemző módon élénkpiros ruhát viselt, hosszú, sötét haja fényes hullámokban omlott a vállára. Gyönyörűen nézett ki.

És leírhatatlanul boldognak.

Joe mintha ábrándos sóhajt hallott volna Maggie felől. Ő is hisz a szerelemben, a házasságban és az örökké tartó boldogságban? Ha igen, miért nem talált még férfit? Ha már évekkel ezelőtt elkezdett volna keresgélni, most nem kellene aggódnia a biológiai órája miatt. És főleg nem kellene alternatív módokon gondolkodnia, hogy gyereke legyen, és őt is bevonni a dologba. A gyereknemzés nagyjából az utolsó dolog, ami neki eszébe jutna!

A duda elhallgatott, az esküvői szónok belekezdett a beszédébe.

Joe mély levegőt vett. Egyáltalán nem volt kedve azifjú párral és a vendégekkel örülni. Épp ellenkezőleg, a közte és Maggie között lévő üres tér dühítette. Vagy inkább elszomorította? Hosszú sóhajjal engedte ki a levegőt.

Maggie biztos meghallotta, mert érezte, hogy oldalról nézi. Akaratlanul is elfordította a fejét, és felfedezte érzelmeinek tükörképét a lány szemében.

Egy árnyalatnyi szomorúságot.

Az életben nem sok mindenben lehet teljesen biztos az ember, és az igaz barátság az egyik legértékesebb, amit megtapasztalhat. Amióta az Aratika Mentőbázison kezdett dolgozni, Maggie Lewis volt a kedvenc munkatársa. De ennek a gondtalan, bizalomteljes barátságnak az alapjai megrendültek, sőt talán helyrehozhatatlanul meg is sérültek. Néhány szó miatt.