Előszó

1868. szeptember 12-én, három nappal Szendrey Júlia temetése után három férfi találkozott nagy titokban Júlia egykori, Zerge utcai lakásában. Egyikük Júlia második férje, a gyűlölt Horvát Árpád, a címertan és a numizmatika egyetemi tanára volt, másikuk Júliát az utolsó pillanatig kitartóan és hűségesen ápoló, akkor 28 éves Tóth József, míg a harmadikuk Júlia előző évben kolera következtében elhunyt, szeretett húgának, Szendrey Marinak az özvegy férje, Gyulai Pál volt. Gyulai a kor egyik legfontosabb irodalmi figurájának számított, Petőfiről is több fontos tanulmányt írt már korábban, és a legenda szerint egy kicsit ő is szerelmes volt Júliába. Hogy miről tárgyalhattak, nem tudni pontosan, mindenesetre a találkozó után Gyulai Pál azt kezdte terjeszteni városszerte, hogy a Júlia naplóját, leveleit és egyéb írásait tartalmazó ládikát beletették a koporsójába, és eltemették vele együtt. Körülbelül ötven évig abban a hiszemben volt a magyar irodalmi közvélemény, hogy ez tényleg igaz, csakhogy amikor 1908-ban egy sírba temették Petőfi Zoltánt, Petőfi apját és anyját Júliával, felnyitották Júlia sírját, és nem találták benne a híres levelesládikát.

Senki nem tudta, hová lett, pedig arról mindenkinek volt valamiféle sejtelme, hogy Júlia naplót vezetett egészen a haláláig. Újabb 16 évet kellett várni, amíg Mikes Lajos egy véletlen folytán hozzájutott egy ládikához, amelyben nagy meglepetésére eddig nem ismert Arany- és Petőfi-kéziratok mellett rábukkant Júlia teljes naplójára, leveleire, az apjának, Szendrey Ignácznak írott utolsó levelére, amelyet a halálos ágyán fogalmazott, és még saját kezűleg írt le, valamint a második férjének címzett, valószínűleg Tóth Józsefnek lediktált – mert már ő maga gyenge volt az íráshoz – üzenetére. Ennek az iratcsomónak, amely jelen kiadásunk alapját is képezi, óriási jelentősége volt Szendrey Júliának, Petőfi özvegyének, vagy ha tetszik: Horvát Árpádnénak a megítélésében.

Petőfi özvegye a korabeli nyilvánosság előtt leginkább gyors, még a feltételezhető – hiszen Petőfi pontos halálát csak a fehéregyházi csata napjához, vagyis 1849. július 31-éhez kötjük, hiszen ezen a napon látták szemtanúk utoljára életben a költőt – gyászévet ki sem váró házassága (1850. július 21.) miatt került a figyelem középpontjába. Ez a gyors házasság mind a közvetlen ismerősöket, mind a tágabb közvéleményt fölháborította. Újságcikkek jelentek meg, amelyekben hol névvel, hol név említése nélkül, de egyértelműen Júlia házasságára utaltak, amikor olyasféléket írtak, mint pl. a Hölgyfutárban: „Egy barátunk szép özvegye nem rég második házasságra lépvén egy élőbarátunkkal, azon tanakodtunk, hogy a menyasszonyt tartsuk-é boldogabbnak vagy a vőlegényt. E habozás közt végre azon határzathoz jutánk, hogy alkalmasint legboldogabbnak tarthatjuk barátunkat; ámde nem az élőt, hanem az elhunytat.”

Vagy a Pesti Naplóban megjelenő cikk szerzője arra célozgat, hogy mi van, ha mégsem halt meg Petőfi: „Néhány nap óta beszélik itt amott, hogy a fővárosban egy házasság történt, mellyről nem is álmodott, nem mert álmodni a prózai világ… Senkisem akarta hinni, mindenki tréfának vagy ráfogásnak magyarázta… Pedig sem tréfa, sem ráfogás. Már a Hölgyfutár is közli, hogy Petőfi Sándor neje Horvát Árpád egyetemi tanárhoz ment nőül. Eszünkbe jut itt egy régebbi házasság, midőn a honvéd felesége azon jó reményben, hogy férje elesett, más férfinek oldala mellé esküdött. A honvéd nemsokára előjött. Látta, mi történt s nagy fájdalmának miatta, csak annyit bírt mondani, hogy semmit sem mondott; hanem kárörömmel odább állott s többé meg nem házasodott.”

Valószínűleg ez a hír késztethette Arany Jánost arra, hogy megírja A honvéd özvegye című keserű balladáját, nagyjából azonos mondandóval, amelynek mottójaként a Hamletből ezt választotta:

„…Gyarlóság, asszony a neved!

Csak egy rövid hó: még a gyász cipő sem

Szakadt el, melyben könnyé olvadott

Niobeként kísérte ki szegény

Atyám holttestét: s ím ő, éppen ő

Férjhez megyen...”

A vers utolsó sora pedig így hangzik, miután megjelenik képzeletben az özvegy esküvőjén a halott:

„Mosolygva nyújtja karját táncra...

Aztán feled, feled, feled!”

Arany javára legyen írva, hogy soha nem publikálta a verset, de elképzelhetjük azt a fölháborodást és elkeseredést, ami még ezt a szelíd költőt is egy ilyen szinte átokszerű mű megírására késztette.

A hírlapi támadásokra Júlia maga válaszolt a Hölgyfutár című lapnak írott levelében, amelyet meglehetősen gúnyos, cinikus kommentár kíséretében tett közzé Nagy Ignác, a lap szerkesztője az augusztus 8-i számban:

„Bajba keveredtünk, nagy bajba. Tegnapelőtti számunkban többi közt ezt írtuk: »Egy barátunk szép özvegye nem rég második házasságra lépvén egy élőbarátunkkal…« stb. Tegnap e lapok ártatlan szerkesztője ily tartalmú levélkét kapott név és aláírás nélkül:

»Szerkesztő úr, nem azon gyöngédségre és lovagiasságra akarom önt felszólítani, mellyel minden mívelt férfi nők irányában tartozik – ha csak mentségül ön a szerkesztőket ki nem veszi – hanem azon loyalis méltánylatra emlékeztetni és fölkérni, a mely nem engedi meg, hogy nevetséges modorban beszéljünk elhunyt barátunkról, kivált, ha az azért halt el, minek előttünk a legszentebbnek kellene lenni: a hazáért. Nemcsak mint ember, ember iránt, hanem mint író a költő iránt tartozik ön evvel. Ha már – ámbár érdemetlenül – magunkra vontuk önnek figyelmét, tetszése szerint tehet ily nemű észrevételeket szép özvegyekről és élő barátairól; ez nekünk csak hízelegni fog, oly tollból eredvén, mint az öné, de hogy elhunyt barátját minden efféle nevetséges elménckedésekből hagyja ki, s annak emlékezetét ő hozzá és önhöz méltóbb módon szentelje, arra önnek szíve is megtaníthatta volna önt, s nem kellett volna kitennie magát annak, hogy az elhunytnak másodszor férjhez ment özvegye figyelmeztesse és kérje önt arra.«

Nem akarunk önnel vitába bocsátkozni, tisztelt ismeretlen nő. Ön e sorok íróját gyöngédtelennek és lovagiatlannak mondja, s ön a meg nem nevezett »szép özvegy« címet nyíltan magára ruházza; ugyan miképp illik ez össze a női szerénységgel?! Soraiból kitűnik legalább sejtőleg ön kiléte, s erre aztán egész tisztelettel jegyezzük meg, hogy nem tartozunk azon szerencsések közé, kik az »elhunyt« barátai közé számíthaták magukat, az »élőt« pedig még csak látásból sem ismerjük.* Ebből világos, hogy mi egészen más kalandra céloztunk, mely nem is Budapesten történt, s az itt kérdésben levő barátunk nem is a hazáért halt meg, hanem kolerában. Igen sajnáljuk tehát, hogy ily félreértésre szolgáltatott alkalmat ártatlan megjegyzésünk.”

* Mi személyünket illeti, mi szinte csak ezt mondhatjuk, s e sorokat csak azért vagyunk kénytelenek a nyilvánosságnak átadni, mert nem akarhatjuk, hogy mások is ily sértő balvéleményt tápláljanak irántunk.

Szerk.

Annak vélelme, hogy Petőfi haláláról semmi bizonyosságot sem lehetett tudni, hiszen a holtteste mindmáig nem került elő, mindvégig beárnyékolta Júlia második házasságát. Pedig Szendrey Júlia mindent megtett férje megtalálásáért: kutatott utána Erdély-szerte, bejárta a segesvári csatateret, szemtanúkat keresett, és végül férje haláláról August von Heydte császári őrnagy tanúságtétele győzte meg, aki a csata után bejárta a csatateret, és az egyik halottban Petőfit vélte felismerni. A Horvát Árpáddal kötött házassága előtt Júliától a katolikus egyház kért egy tanúsítványt, amelyben Júlia Heydte tanúságtételére hivatkozik, amikor arról nyilatkozik, hogy férje biztosan halott:

„Az egyház kívánságára, részérőli terhelő felelősség elhárítása végett kijelentem, hogy legszorgalmasabb fürkészéseim és bizonyságot adó adataim tökéletesen meggyőzének a felől, hogy Petőfi Sándor az erdélyi csatákban elesett. A csatatereket összejárván, ennek és a külföldről jött többnemű tudósitások következtében ezen meggyőződésemre, ha szükséges volna, lelkiismeretesen hitet is képes vagyok letenni. Ezen állításom igazsága mellett szól néhány szemtanúnak vallomása, kiket bizonságtételért bármikor felhívhatok: Nevezetesen Udvarhelyszékben, Keresztúron lakó gyógyszerész, kinek nevét ugyan nem tudom, de őt szükség esetében tanúul felkérni magamat kötelezem, ki azon időben az erdélyi főseregnél lévén, ebbeli tudakozásaimra azt felelé: ő Petőfi Sándort azon pillanatban látá utoljára, midőn ez kozákok által körülvétetve, szakasztatott el a futó hadseregtől. Ezentúl többet nem látták s a valószínűség ottani elvesztét bizonyítja, mit még hitelesebbé tesz udvarhelyszéki katonai parancsnok B. Hayte azon állítása, mely szerint ő a csata lefolyása után a csatatért följárván, a halottak között talált egy holttestet, mit öltönyei és alakja leírásából biztosan lehet férjem, Petőfi Sándorénak elismerni.

Pest, július 21. 1850.

Szendrey Júlia.”

Ezzel azonban a történet nem ért véget, ugyanis 1853-ban a Júliát és Horvát Árpádot összeadó Szántófy Antal plébánost arra kötelezte a hatalom, hogy indokolja meg, milyen alapon tekintette Júliát özvegynek, amikor összeadta Horvát Árpáddal. Szántófy ennek eleget is tett, Júlia fentebb hivatkozott nyilatkozatát mutatva fel bizonyítékul. Történt ugyanis, hogy Kempen altábornagy, aki a titkosrendőrség vezetője volt 1853 júniusában, egy londoni besúgójától olyan információt kapott, miszerint Petőfi Pest megyében bujkál, és izgat a Habsburg-kormányzat ellen. E szerint az elmélet szerint Júlia második házassága is csak álcázás volt, aminek célja az volt, hogy a halottá nyilvánítással mentse halálra keresett szerelmét: „A népszerű népköltő Pethőfy [sic!], akit halottnak tartanak, Pest vármegyében rejtőzködik; felesége, hogy nyomát elmossa, beleegyezésével házasságra lépett...”

Azonnal megindult a nyomozás az ügyben, amely azzal zárult, hogy hamisnak találták az információt. Tudni való, hogy Petőfit számtalanszor „látták” álruhában fölbukkanni a korban; szinte külön legendárium képződött az alakja köré. A legkülönösebb az volt, hogy ez az állítólagos Petőfi sohasem próbálta megkeresni sem a szerelmét, sem egyetlen fiát, ami nyilván az egyik legmeggyőzőbb bizonyíték amellett, hogy semmi sem volt igaz az egészből.

Ugyanakkor annyit meg kell jegyezni, hogy egy, a fentiekhez hasonló besúgói jelentés alapján Petőfi öccsét, Istvánt háromévi sáncmunkára ítélték mint bujkáló forradalmárt. Őt egyenesen Horvát Árpád és Júlia házából hurcolták el, aminek Júliára nézve is lett kellemetlen következménye. Ugyanis miután a lakásban házkutatást tartottak, és bár terhelő iratokat nem találtak, a Júlia szobájának falán lógó Petőfi-, Kossuth- és Bem-portré miatt két napra a hírhedt börtönbe, az Új Épületbe zárták, és csak férje közbenjárására engedték el.

Júlia megítélése tehát második házasságától fogva lett negatív, hiszen tényleg „eldobta az özvegyi fátyolt”. Annak körülményei, hogy mégis miért kellett újra férjhez mennie, senkit sem érdekeltek. Pedig gondoljunk csak bele a helyzetébe: ott volt egy alig huszonnégy éves fiatal nő egy árván maradt gyerekkel, aki semmiféle állandó jövedelemmel nem rendelkezett, ráadásul apjához sem akart visszamenni, egyrészről mert az öreg Szendrey haragudott a lányára a Petőfivel kötött felelőtlen és rangon aluli (a Szendrey család nemesi család volt, míg Petőfi nem volt nemes) házassága miatt, másrészről pedig mert önálló életre törekedett. (Szendrey persze végül megbocsátott a lányának.)

Erdélyből visszatérve Júlia Garay János költő pesti lakásában élt; itt találkozott Horvát Árpáddal is. Horvát Árpád annak a Horvát Istvánnak volt a fia, aki nagynevű, bár meglehetősen kétes szakmai hitelű történészként volt ismert a korban, többek között Vörösmartyt is tanította a Pesti Egyetemen. Júlia saját bevallása szerint nem érzett szerelmet Horvát iránt, amit meg is mondott neki, csupán egyfajta mentőövet jelentett számára, amikor már-már az öngyilkosságon gondolkodott.

Létezik egy inkább korabeli mendemondákra épülő legenda, amely szerint Júlia fölkereste volna Haynaut magát, és a Haynaura nagy befolyással lévő Lichtenstein Ferenc herceget is, aki aztán visszaélt a fiatal özvegy bizalmával. Történt ugyanis, hogy a szabadságharc bukása után a forradalmárok egy része Bem tábornokkal együtt, aki később áttért a muzulmán hitre, Törökországba menekült. Forrásokkal alá nem támasztott mítosz szerint Júlia abban reménykedett, hogy velük van Petőfi is, így ő maga is Törökországba akart menni, hogy erről megbizonyosodjék. Ehhez azonban útlevelet kellett szereznie, és naiv módon azt gondolta, hogy Haynautól megkaphatja azt, csakhogy Haynau azzal a feltétellel adott volna neki útlevelet, ha kémkedik neki a menekültek között, amit Júlia nem akart vállalni. Végül Horvát Árpád javasolta neki, hogy keresse meg Pesten Lichtenstein Ferenc herceget, aki táborszernagyként Haynau bizalmasa volt, hogy járjon közbe az érdekében. A hírhedten nőfaló Lichtenstein egyértelmű választás elé állította, cserében a közbenjárásért: vagy elmegy vele Bécsbe a szeretőjeként, vagy kiutasítják Pestről is, mert ahhoz is útlevél és tartózkodási engedély kellett, hogy Pesten maradhasson. Természetesen Júlia nem akart kitartott ágyas lenni, nem volt hová menekülnie, így nem maradt más választása, mint hozzámenni Horvát Árpádhoz.

Mindennek annyi alapja lehet, hogy Júlia kénytelen volt felkeresni az osztrák hatóságokat útlevelekért (Erdélyben például csak Urbán Károly császári tábornok engedélyével utazhatott, amikor kereste a férjét), vagy Petőfi ingóságainak visszaszerzése miatt, vagy éppen a pesti lakhatás ügyében stb. De semmiféle bizonyíték sincs arra, hogy közvetlenül Haynaunál járt volna, arra pedig még annyi sem, hogy Lichtenstein szeretőjévé vált volna, amint azt a korabeli és későbbi rosszindulatú pletykák sugallták.

Annyi bizonyos csak, hogy teljes létbizonytalanságban élt 1850 nyarán fiával, hogy kilátástalan helyzetéből szeretett volna menekülni, és hogy új házassága ezt a lehetőséget kínálta számára. A kezdetben vele kedves és figyelmes Horvát Árpádban – ahogyan ő maga írja – megmentőt keresett, bár később csak egy kéjenc állatra talált benne.

Júlia negatív megítélésének egyik legfontosabb dokumentuma, ha úgy tetszik: minden pletykák forrása, egy 1889-ben a Fővárosi Lapokban megjelent rövid visszaemlékezés, amely annak a Vadadi Bertának a tollából származik, akivel 1849-ben 13 évesen együtt lakott – családja adott ugyanis szállást a férjét kereső Petőfinének – Kolozsvárott. Vadadi Berta tehát 40 év távlatából „emlékezik vissza” Júliára. Elfogultsága kézzel tapintható. Nyilván a Júliáról a kor nyilvánosságában akkorra már kialakult, részben Petőfi és saját image-építő szándéka szerint alakított képet visszahangozza, amikor az extrém kihágásokra képes, rövid hajú és bohém (bulizó, italozó, férfifaló stb.) Júliáról beszél, aki rossz anyaként a fiát is elhanyagolta. Emlékezése megbízhatatlan és elfogult, mégis ez határozta meg hosszú időre Júlia képét a magyar irodalmi közbeszédben. Még azok is ebből indultak ki Adytól Hatvany Lajosig, akik Júliában az első „emancipált (író)nőt” látták, és saját koruk múzsaideáljává próbálták tenni. Szerették volna Szendrey Júliában látni a modern kor írónőinek elődjét, aki megszabadult minden társadalmi konvenciótól, aki szabados szerelmi életet élt stb. Mi sem állt azonban jobban távol a valóságtól. Mentségükre legyen mondva, még nem ismerték Júlia vallomását, amely egyértelmű képet fest arról, hogy tulajdonképpen szexuálisan kizsákmányolt és megalázott asszonyként élte életét második férje mellett.

1867-ben Júlia a korban teljesen szokatlan és rendhagyó módon elköltözött férje házából, és a Zerge utcában rendezte be otthonát. Horvát Árpáddal többet nem találkozott, csak a gyerekek tudósították apjukat édesanyjuk állapotáról. Ekkor már súlyos beteg volt, petefészekrákot diagnosztizáltak nála, amely olyan fertőzés (hepatitisz) következménye is lehetett, amelyet a közismerten szabados nemi életet élő férjétől is elkaphatott. Persze erre nem áll rendelkezésünkre semmiféle bizonyíték, de az általános volt a korban, hogy a bordélyba járó férfiak a legkülönfélébb nemi betegségekkel fertőzték meg mit sem sejtő feleségüket, ami a meddőségtől kezdve mindenféle súlyos betegség okozója volt náluk. (Ekkor még nem tudták gyógyítani a szifiliszt sem, ami a kor vezető fertőző betegségének számított.)

Júlia utolsó éveinek egyetlen vigasza az őt hűségesen és odaadóan ápoló Tóth József szerelme volt, aki a legújabban előkerült iratok szerint már 1865 óta szerelmes lehetett Júliába. Mindeddig az irodalomtörténet úgy tudta, hogy Júlia sógora, Gyulai Pál fogadta az asszony mellé titkárnak a más családoknál is nevelősködő, Júliánál tíz évvel fiatalabb Tóth Józsefet, de az azóta előkerült adatok ezt cáfolják: Tóth Józsefnek akkor már volt jól fizető állása, nem pénzért ápolta a nőt, hanem mert szerelmes volt belé (szerelmes levelét a függelékben közöljük). Valószínűleg Júlia is viszonozta az érzést, már amennyiben állapota engedte, ugyanis apjának írt utolsó levelében éppen arra kéri, hogy engedje áttérnie a protestáns hitre (a Szendrey család katolikus volt), hogy elválhasson gyűlölt urától, és összeházasodhasson Tóthtal.

Sajnos erre már nem kerülhetett sor, mert a csonttá soványodott Júlia 1868. szeptember 6-án elhunyt. Hagyatékát utolsó szerelme őrizte meg az utókornak, hogy tisztábban lássunk egy jobb sorsra érdemes és tehetséges írónő körül burjánzó pletykavadonban. Jelen válogatásunk célja a szélesebb közönségnek is bemutatni Júlia ellentmondásos, ám inkább tragikus, mint sikerektől csillogó életútját saját naplóbejegyzései, levelei és végül versei segítségével, amelyek hű képet adnak arról a tehetséges, tépelődő, romantikus lelkületű írónőről, aki sohasem tudott megszabadulni első férje kultuszának árnyékából, és csak élete utolsó évében, már súlyos betegen sikerült elmenekülnie második, kéjenc férje zsarnoksága alól.

*

Válogatásunk elején irodalomtörténeti kuriózumként közöljük Szana Tamásnak, a kiváló újságírónak, a Petőfi Társaság tagjának Szendrey Júlia-életrajzát, ugyanis ez a könyv volt az első Júlia-életrajz, ráadásul olyan életrajz, amely megpróbált elfogulatlan maradni a „nemzet özvegyét” érintő vádakkal szemben. Ugyanakkor azt is tudnunk kell, hogy Szanának még nem állt rendelkezésére Júlia levelesládája, benne a teljes naplóval és levelekkel, vallomással. (Ahol ebből a hiányból fakadó félreértések vannak a könyvében, ott lábjegyzet formájában jelezzük.) Egyesek feltételezik, hogy Szanának magától Horvát Árpádtól voltak információi, különösen arra vonatkozóan, hogy Júlia miért is ment hozzá feleségül, igaz, negatív ítéletek nem fogalmazódnak meg Júliával szemben. Nyilván, amennyiben tényleg Horvát volt Szana forrása, tartotta magát a Tóth Józseffel kötött egyezséghez, miszerint nem fogja gyalázni Júlia emlékét a nyilvánosság előtt, cserében semmi sem kerül nyilvánosságra Horvát szexképeiről, meglehetősen szabados, prostituáltakat igénybe vevő nemi életéről, illetve Júliát saját önző szexuális igényeinek alávető, erőszakos magatartásáról.

Talán ennek köszönhetően Szana könyve közel sem olyan elfogult, mint azok a Júlia-képek, amelyek pl. Vachott Sándorné Csapó Mária Rajzok a múltból című 1880-as évek végén megjelent emlékiratából kirajzolódik. Vachottné több irányból is erősen elfogult volt Júliával szemben, akit lánykorából, még a leánynevelő intézetből ismert. Egyrészt maga is írónői babérokra tört, és így közvetlen szakmai konkurenciát látott Júliában; másrészt annak a Csapó Etelkének volt a nővére, akibe Petőfi szerelmes volt, és akinek korai halálára írta 1845-ben a Cipruslombok Etelke sírjáról című ciklusát; harmadrészt pedig férje, Vachott Sándor a korban Petőfi egyfajta konkurenciájának számított. Vachottné Júliát már lánykorában is dölyfös, törtető lányként írta le, Petőfivel való házasságát is csupán saját érvényesülési vágyaival magyarázta. Ilyenek írt róla:

„Petőfiné életének a forradalom időszaka volt aranykora; ambitiója e dicsvágyó aszszonynak csak akkor lehete kielégítve, midőn az ifjúság őt csaknem annyira ünnepié, mint férjét. Ha megjelent a tömeg között, éljent kiáltának neki. Petőfi kiadta Juliskája naplóját, mely teli szenvedélyes szerelemmel az ifjú népköltő iránt, általános vonzalmat ébresztett, s a fiatal nő, ki megértve a lángeszű Petőfit, szülői ellenkezése dacára, elhagyott jólétet s minden anyagi előnyt, hogy vele a szegénységet s a dicsőséget megoszsza, – olyan népszerűségre tett szert, mely kielégítheté minden vágyait...”

Természetesen korai házasságán ő is felháborodik, és csupán saját előítéleteinek beigazolódását látja benne:

„Nem bírtuk, nem akartuk elhinni, hogy ez valóban megtörténhetett. Hogy Petőfi elvérzett, s neje férjhez mehetett volna, hihetetlennek, mesének tetszett. Mind a kettőnket iszonyúan fölizgatott e közlemény, elrontotta egész napunkat, sőt különösen nekem, még éjszakámat is, a mennyiben álmomban folytonosan e tárgy forgott előttem, – majd Petőfi véres hulláját láttam a harctéren, fölötte Etelke lebegett, hófehér ruhában, résztvevő, szelíd tekintettel pihentetve nagy kék szemeit az elhagyott tetemen, – majd Szendrey Júliát véltem fölismerni új férjével, kerülve még azt a tájat is, hol Petőfi hamvai pihennek.”

Felháborodását csak növelte, hogy amikor meglátogatta Júliát, egyfajta kéjnőnek látta:

„Kényelmes kereveten pihent Petőfi Sándor álmainak képe, úgy elmélyedve Sand egyik regénye olvasásába, hogy pillanatokig észre sem vette közelítésemet. – Öltözete, mint később szemügyre vettem, fekete selyem szoknyához, mintegy térdig érő sajátságos szabású kaftán volt, tarka virágokkal elhintett foulardból, nyitott, bő ujjakkal s meglehetős pongyola derékkal; – fején, rövidre vágott körhajához kis piros szerb sapkát viselt, hosszú sötét kék bojttal, – míg szájában cigaretta füstölgött, kedves, gyöngyvirág illattal töltve be a szobát. De korántsem az ő excentrikus lénye döbbentett meg úgy, hogy valóban mindenem remegett, – hiszen azt jól tudtam, hogy szereti a feltűnőt, azt, mi nem hasonlít máséhoz –, hanem a kép a kerevet felett, mely Petőfit ábrázolta olajfestményben, oly természethíven adva vissza a költőnek nemcsak vonásait és tartását, de szellemét is, hogy szinte élve képzelém őt látni.”

Ebben a leírásban minden elem (George Sand-imádat, cigaretta, rövid haj, excentrikusság, kirívó öltözködés, keleties kéjelgő élet stb.) szerepel, ami Szendrey Júliával kapcsolatban mindmáig felidéződik a magyar irodalmi emlékezetben.

Azért is tartottam fontosnak hosszabban idézni Vachottné emlékiratából, hogy az olvasó lássa, milyen forrásokból állt össze az a képzet, amelyet azóta is Szendrey Júliaként azonosítunk. Reményeim szerint a kötet elolvasása után ez a képzet, ha nem is lebomlik, de legalábbis árnyalódik a figyelmes olvasó szemében. Mert persze korántsem arról van szó, hogy Szendrey Júlia angyal lett volna, hanem arról, hogy élő, tehetséges, nyilván hibákat is elkövető ember volt, aki ha voltak is gyarlóságai, keservesen megfizetett értük tragikus élete során.

*

Jelen kiadványunk Mikes Lajos forrásközlését követi. A helyesírást modernizáltuk, hogy könnyebben olvasható legyen – a korban amúgy is meglehetősen következetlen volt még a magyar helyesírás –, azonban meghagytuk a régies igeidőket és a főleg Júlia stílusát jellemző régies kifejezéseket, hogy az olvasó érzékelje: mégiscsak egy letűnt kor emberének írásait olvashatja. A csillaggal jelzett magyarázó jegyzetek a szerkesztő munkája.

Felhasznált irodalom:

Szendrey Julia ismeretlen naplója, levelei és haláloságyán tett vallomása Bethlen Margit grófnő előszavával, közzéteszik és feldolgozták dr. Mikes Lajos és Dernői Kocsis László. Genius Kiadás, Bp. 1930.

Vachott Sándorné: Rajzok a múltból. Emlékiratok, 1–2. Aigner, Bp., 1887–1889.

Gyimesi Emese: Szendrey Júlia pályafutásának társadalomtörténeti kontextusai (Doktori Disszertáció), 2019. https://edit.elte.hu/xmlui/bitstream/handle/10831/44626/dissz_gyimesi_emese_irodalomtud.pdf.pdf?sequence=1

Dienes András: Perújítás Szendrey Júlia ügyében (Az 1849/50-es évek adalékainak revíziója). ItK, 1962/3. 307–324.

Ratzky Rita: „Magyarország legregényesebb asszonya” Szendrey Júlia (élete és) pályája. https://eda.eme.ro/bitstream/handle/10598/29325/EME_EM2013--1_009_RatzkyRita_SzendreyJuliaPalyaja.pdf?sequence=1&isAllowed=y

Kerényi Ferenc: Petőfi Sándor élete és költészete. Osiris Kiadó, Bp., 2017.

Buza Péter: Cipruslombok Júliáért. in: Budapest 2015/12. szám. 9–13.

Buza Péter: A szerelmes Júlia. in: Budapest 2019/9. szám. https://www.budapestfolyoirat.hu/2019/09/a-szerelmes-julia

FÜGGELÉK az Előszóhoz

Tóth József szerelmes levele Júliához 1868. június 29.

(Buza Péter találta meg és közölte 2015-ben a Budapest folyóirat decemberi számában.)

„Jó Juliám! Gyakran föltettem magamnak e kérdést: kit szeretek odaadóbban, téged-e vagy édes anyámat? melyik érzés bennem erősebb: Anyám iránti szeretetem-e vagy szerelmem hozzád? de mindannyiszor szó nélkül maradt kérdésem, feleletet nem bírtam magamnak adni, de íme, ami addig megfejthetetlen volt, óriási mérvben emelkedik föl egyike e két, eddig egyenlő súlyúnak tetsző mérlegnek s a valódi felelet szerelmemet hangoztatja. Hiszen íme egy levegőt szívok anyámmal, csókolhatom, ölelhetem őt, hallom szíve dobogását, látom szemében az öröm könnyűit s még is még is mindenütt, mindenben és mindenkor csak reád gondolok. Reád egyetlenem a földkerekségen! Nem bír ajkamra szállni egyetlen mosoly, elnyomja azt még csirájában ama rettentő gondolat: hogy van vajon az én kedvesem, az én boldogtalan szenvedő szerelmem, az én egyetlen Júliám – téged, a te fájdalmas vonásaid látom anyám könnyűiben előttem megjelenni – szenvedő hangodat hallom s bágyadt szemeidet látom anyám hangján át, anyám szemén át – ölelésem nem bír átmelegülni, ha jó anyám keblére ölel, a gondolat, hogy te talán most szenvedsz fájdalmat, nagy fájdalmakat, megfagyasztja ereimben a vért, lelkem téged száll körül s az elfagyott merev test van csak itt, mely elfásulva látja, hallja a mondásokat, melyek máskor dühös tigrissé tettek volna.

Oh hogy az emberek nem követik mindig azt, mit lelkök sugallata diktál nekik. Miért-miért hagytalak el téged csak egy percre is? De megyek, repülök hozzád szenvedő jó szerelmem, egyetlen jó Juliám, mert én nekem nem való a lég sem, mely a te körödön kívül esik, nem való az élet, melyet nélküled, távol tőled elgyötör, veled, melletted és éretted élni ez az én hivatásom, − ezen kívül és e nélkül én a legnyomorultabb vagyok a görbe hátú kis féregnél, melyet elsodor a forgószél s már a másik percben megfojtva, megsemmisítve dobja le valami kopár földre.

Te vagy nekem életem, vérem, egészségem, gondolkodásom, testvérem, anyám, barátom – nálad nélkül csak az őrültség sötét réme az én kisérőm. Mert itt, minden mit látok, mit hallok, csak a rettentő kísértetet tünteti elém.

Szerdán reggel indulok s még szerdán este pár percre látni foglak téged, ki nekem egyedül mindenem vagy

Jóska

= u. i. Légy nyugodt: egy hang, egy szó sem jött ajkamra, egy tekintet egy tett sem volt olyan amelyben megfeledkeztem volna (olvashatatlan szó – B. P.) terólad s magamról.”

Dékániné Vadadi Berta visszaemlékezése

Először a Farmos Rezső és Metzl Hugó szerkesztette Petőfiána című kis példányszámú, Petőfi életével kapcsolatos, főleg forrásjellegű dokumentumokat tartalmazó kötetben jelent meg, majd a Fővárosi Lapok újra leközölte az 1889. október 23-diki számában.

„Visszaemlékezés Petőfi nejere.

Ami negyven év lefolyása emlékemben meghagyott, igyekszem összeszedni, s azt a nőt magam elé képzelni, ki rám mint gyermek-leánykára, oly nagy benyomást tett. Kevés ugyan az az idő, mit a szüleim családi körében töltött, de elégséges arra, hogy megcáfolja egyik híres költőnk rá vonatkozó állítását, mintha elfeledte volna férjét.*)

1849. július havában a Gyulafehérvárat bezáró magyar tábor parancsot kapott, onnét azonnal elvonulni. Homályos, bizonytalan hírek keringtek, melyek a kedélyeket a legnagyobb mértékben leverték, t. i. hogy a muszkák Erdélybe betörtek. Így a kis Borbánd faluban székelő magyar táborral szüleimnek is el kellett távozniok. Tordára menekültünk. A Tordán töltött két hét alatt ismertem meg Petőfi Sándor nejét, ki ottan elmaradott férjétől kis Zoltánjával és egy magyarországi dajkával. Petőfi nejét ott is a legnagyobb tisztelettel és kitüntetéssel vették körül, az a család is, amelynél szállva volt, ev. ref. pap Miklós Miklósék. Innen két hét múltán, a muszkák közeledtének hírére, Kolozsvárra menekültünk, hová Petőfiné is jött, s ott a Schütz-családhoz szállott.

Kolozsvárra augusztus 15-dikén vonultak be az oroszok. Hogy mit állottunk ki e napok alatt, azt avatottabb kezek megírták. Végre csöndesülni kezdtek a kedélyek. Szüleim is szállást fogadtak a báró Horváth-féle háznál, tűrhető otthont alapítva családjoknak a hosszas hánykódás után. Ekkor kérette Petőfiné a szüléimét, hogy vegyék magukhoz, mit ők a legnagyobb örömmel tettek meg, átadván igen is nagy lakásunkból egy szobát néki és a teljes ellátást is elvállalván. Ő is örömmel költözött be hozzánk a kis Zoltánnal és cselédjével

*) Ugyanis Julia egyre várta is emlegette férjét, mint legjobb barátját, egyedüli támaszát.

*) Időközben máshelyt is lakott.

Petőfi Sándorné inkább kis nő volt. Igen szép fekete haját rövidre vágva viselte. Arca nem volt eléggé szabályos arra, hogy szép legyen, szája kissé nagy, homloka alacsony; de szemei szép feketék s arcszíne igen üde. Öltözetében szerette a föltűnőt. Kihajtott, széles fehér inggallért viselt, széles nemzeti vagy piros szinű szalagcsokrokkal. Ruhái hasonlítottak a férfiruhákhoz s magyaros zsinórzatot hordott rajtok. Azon idők divatja egészen az egyéni ízléstől függött, s az egyéni ízlésre nagy befolyással volt a forradalmi szellem. Hangja és társalgása kellemes, modora tartózkodó s fiatalságához képest eleintén nyugodt volt.

Kezdetben igen elégedett volt, s csak női munkával foglalkozni nem szeretett. Teljes bizalommal várta férjét, fiával játszadozva vagy órákig hallgatagon ülve. Egyedüli foglalkozása költeményeinek tisztázása volt, hogy, amint mondá, majd Sándorkája átnézze és megbírálja azokat. Sokat beszélt férjéről, főleg hogy milyen boldogok voltak, bár atyjának beleegyezése nélkül esküdt meg férjével, mit soha meg nem bánt, mert olyan boldog volt ezen rövid idő alatt, hogy kevés halandó van, kinek egész életére ennyi boldogság jutott volna osztályrészül.

A legkisebb tárgy, melyet férjétől kapott, nagy becscsel bírt előtte. Hordott egy medaillont, mely szintén tőle való volt, egy hajfürtjével. E kis sima medaillonnal kis fia is szeretett játszani, kit így szokott biztatni Julia: »Csak játszódjál kis jóságom, hiszen atyádtól van!« Zoltánnak ép akkor bújtak ki első fogai, mit fiatal anyja örömmel vett észre a medaillon sima lapján, melyet a gyermek fogaival behorpasztott. Volt Petőfinek egy daguerreotyp képe is nála. Én e kép szemlélése alkalmából mondottam valamit a férje külsejéről – s utcu nekem rohan, aztán látva ijedtségemet, lassanként lecsöndesült s kért, hogy férjéről ne nyilatkozzam többé kedvezőtlenül, mert bárki teszi, azt ő képes megfojtani. Ekkor láttam, milyen szenvedélyes.

Így ellehetett volna ő családunk körében, ha az unalom s különösen a mindinkább növő bizonytalanság férjéért nem készti zajosabb mulatságokra. Excentrikus természete lassanként társaságot vont maga köré. Látogatták: Lendvai Márton,{1} Balázs Sándor{2} és a Stelfi fiuk, ez utóbbiak ritkábban. Idejüket fölolvasással, költemények szavalásával s a szomorú események megbeszélésével töltötték el, vagy néha sétálni mentek. A különcködés iránti hajlama mind fokozódott. Így készíttetett magának férfiruhát, okul azt hozva fel, hogy így könnyebben mehet férfiak társaságába. Mintha most is látnám; igen kis fiúnak látszott, lehajtott inggallérával és pörge kalapjával. Aztán mind-mind többet járt ki. Ez időben kedve jött a szabadban egy éjét tölteni; atyámmal és kisebb fivéremmel kiment a mezőre ökrös szekéren s künn hált a szekér alá vetett ágyon. Állította, hogy soha olyan jól nem aludt. El volt ragadtatva a csillagos ég szépségétől. »Ha Sándorom látta volna, be szép volt!« – ismételgette gyermekes örömmel.

Mind vadabb és excentrikusabb mulatozásokat rendezett, s ha jó anyám intette, hogy tettei nem illők sem neméhez, sem pedig nagynevű férje nejéhez, s hogy a politikai viszonyok következtében bajt szerezhet magának is, szüleimnek is: ilyenkor kitört egész szenvedéllyel. Ő tetteiért csak férjének felelős, s ő mint Petőfiné, fölül áll minden bírálaton.

Pénze is, a férjétől nála hagyott ezüst pénz, bő költekezése következtében fogytán volt. Panaszolt zavart helyzetéről és kezde kétkedni férje visszatértén. Sokszor egészen levert volt, de a másik percben képes a legnagyobb könnyelműségre. A kolozsvári nemzeti színházat egy osztrák tábornok német színészet számára elfoglalta. Petőfinének kedve jött egy előadást a német színészektől megnézni. Lendvai Márton gondoskodott páholyról, s Petőfiné engemet is magával vitt. Soha el nem felejtem, milyen kellemetlen benyomást tett rám a nagy üres színház, mert pár katonatiszt s egy-két páholyban ülő nő kivételével senki sem volt a színházban. Júlia érdeklődött az előadás iránt egy darabig, de végre azt is megunta és korán hazamentünk. Semmi sem kellett neki tartósan. Különösen unta mindazt, a mi nőies. Estéit többnyire poharazás közben férfiakkal töltötte. Egyszer kérte jó anyámat, hogy hozasson neki jó erős »aszú bort« mert meg akarja ízlelni, milyen az ittasság. Erről semmi áron sem lehetett őt lebeszélni, és csakugyan ivott, addig ivott, míg nagyon rosszul nem lett. Lefektették és három napig kellett az ágyat őriznie.

Így Júlia, ki oly magasan állónak hitte magát, mindinkább elveszté a nőiség nimbusát. Saját szobájában is gyakoriabbak lettek a mulatozások, mire mindig kimerültség és nagy levertség következett. Többi között elment egy mulatságba, melyre kizárólagosan csak férfiak szoktak járni, s onnan szaladva jött haza lakására, mert ráismervén a férfiruhába öltözött nőre, kísérőjét tőle elszakították, és őt kapunkig üldözték. Szüleim intették: szüntesse meg életmódját, mert különben nem tűrhetik házuknál ilyen magaviselettel; de ő korlátozást nem akart tűrni, ő felköltözött a ház második emeletébe, hol aztán kitört féktelen szenvedélye. Kis fiát elhanyagolta és egész orgiákat rendezett.

Néha lejött hozzánk s keservesen panaszolt lelke egész bánatával és vádolta magát. Lehangolta az a fel-felmerülő gondolata, hátha férjét soha nem fogja látni? Mindazáltal ez időben történt, hogy Lendvaival kirándult Deésre az ottan működő magyar színtársulat nehány tagjával pár előadást rendezni, és ott Petőfiné álnév alatt föllépett. Pénze nem csoda, ha elfogyott s már-már a legszükségesebbre is alig jutott. Gyakran jött le a dajka panaszolni, hogy a kis Zoltánnak egyre s másra nem jut, de a mulatságok megvannak. Ha él e nő, az tudna legtöbbet beszélni Júlia ekkori életéről.

Végre megkérte idősb fivéremet, hogy utazzék el Erdődre atyjához, Szendreyhez s kérje őt leánya nevében, hogy nyújtson segélyt neki és kis unokájának. Fivérem el is ment, s Szendrey igen szívélyesen fogadta. A leánya holléte őt ugyanis igen aggasztani kezdé. Szendrey a saját fogatát küldé egy megbízottjával és fivéremmel leánya után. Ekkor vált el végleg tőlünk. Még irt többször jó anyámnak, irt az öreg Szendrey is, megköszönve a szüleim jóságát. Fájdalom, e levelek nincsenek meg. Utolsó levelében Petőfiné azt írta, hogy helyzete tűrhetetlen, s fel fog menni Pestre, ott várja meg férje visszatértét, kit bizonnyal szabadon bocsátnak a muszkák, ha az idő csöndesedik.

Petőfiné jelleme különös összetétele volt az angyalnak és ördögnek. Én láttam őt megtört lelke mély kétségbeesésében, láttam önfeledten magát a legszilajabb mulatságoknak átadni, s láttam, mint akarta mindezeket nem-történtté tenni. Benne két nő lakott: az egyik méltó a nagy költőhöz, eszes és férjéért rajongó; a másik ennek ellentéte és elnyomója. Lelke elveszté az egyensúlyt s a meredek lejtőn alászállt. Petőfivel meghalt az ő Juliskája is. Az a Júlia, ki túlélte a nagy költőt, már nem az ő Júliája!”

*

Lehet-e csodálni, hogy a férje dicsőségének fényében sütkérező, elbódult, elkényeztetett nő lassanként fölébredve hiú álmaiból, s élte dicsőségének hanyatlását látva, hiába várva egyedüli támpontját, a hőn szerető, tiszta jellemű férj biztos vezetését, a lelki rázkódásokon s a nehéz idők nyomorain nem tudta magát emelt fővel átküzdeni? Sokat szenvedett. Legyen számára halála után bocsánat!