Az én verzióm

Az én verzióm

Szabó Gy. Gyula

AZ ÉN VERZIÓM

Marci

Copyright © Szabó Gy. Gyula 2024

Minden jog fenntartva. Jelen könyv vagy annak részletei nem használhatóak fel vagy sokszorosíthatóak bármely formában vagy eszközzel a szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Első fejezet

„Az vagy akinek hiszed magad,

Vagy az, kinek mások tartanak?

Hétnek hétféle.”

/Hétágú lét./

Esteledett. A sötétség lassan rásúlyosult a kis tanyára. A petróleumlámpa kormolt, mert teljesen fel volt tekerve, és a sporheltben a nagy fazék víz alatt nyöszörögve égett a vizes venyige. Az egyik széken a fa mosóteknyő várakozott. Az apró kis parasztasszony hosszasan és keservesen vajúdott.

A putrinál egy fokkal komfortosabb kis konyhában alig fért el az a néhány fejkendős, varjúnak öltözött öregasszony, aki ott serénykedett.

Aztán a véget érni nem akaró gyötrelmes órák után Marci világra jött.

-Hát ennek pöcse van -károgott az egyik vénasszony.

-Jaj, Istenöm, má mögen? –suttogta könnyes szemmel az elgyötört anya. Nem is akartam én most eztet, de ha má úgy marattam, legalább lány lött vóna. Mindig is aszt akartam.

-Né káromold az Isten akaratát lányom, fogadd ee, löhet neköd még akárhány kis leányod.

Marci, körülnézett, és elszontyolodott.

-Hát, ez nem az a budai magánklinika, amiről álmodtam,-gondolta.

Később egy másik öregasszony egy bögréből valami lével öntözte az ajtó zsanérjait.

-A fürdővíz távol tarcsa a gonosz szellemöket. Mög szömmelverés ellen is jó!-károgta.

-Hova kerültem én tulajdonképpen?-gondolta Marci.

Már elcsitult minden, a varjak száma is csökkent, Marci megkezdte első (még nem igazi) szopását, mikor újra eszébe ötlött valami, illetve hiányérzete támadt. Száját szigorúan a célon tartva, csak szemeit forgatva, körbe sasolt. Igen, jól látta, tényleg nincs itt.

-Fater? -kérdezte volna, de tele volt a szája.

Később derült ki, hogy a fater, hazán kívül tartózkodik. Ugyanis éppen hét (vagy hat) hónappal korábban a hazának azonnal szüksége lett a harminchat éves, majdnem két gyermekes kenyérkereső gazdaemberre, aki húsz éves korában véznasága és enyhe fokú pes planus bilateralis (kétoldali lúdtalp) miatt „Untauglich1” besorolást nyert.

Persze nem voltak azonosak a feltételek. Trianonban2 erős limitet határoztak meg, most pedig nem volt az a nyomorult baka, aki ne lett volna jó golyófogónak, hiszen az oroszok kaszáltak erősen. De Marci apjának szerencséje volt. A kiskunsági puszta közepéből a messzi Marcaliba vonult be, ahonnan egysége a továbbiakban csupán a rugalmas elszakadásnak3 nevezett harci cselekményt gyakorolta. Meg se álltak egy dániai hadifogolytáborig. Lehetett volna rosszabb is. Benő bácsi a beosztására sem panaszkodhatott, hiszen szakács lett Ő, hentes és mészáros végzettségére tekintettel, (vézna és lúdtalpas hentes és mészáros, no hiszen, de erről majd később). A legnagyobb fegyver, amit látott, a gulyáságyú4 volt. Ez nem lebecsülendő egyébként, mert az igen veszélyes tud lenni. Mint Benő bácsi mesélte, egyszer ürítés (kitárazás) során a túlhevült csappantyú vagymi kiakadt, és a forró feketekávé a surranójába 5(akkor még bakancs) ömlött. Hosszas gyengélkedő és némi fenyítés enyhítette akkor a monotóniát.

Telt múlt az idő, ahogy a mesében, és egyszer csak amerikai katonák azt mondták a táborlakóknak:

-Well, nem etetünk tovább titeket, semmi hasznotok, menjetek haza.

-De hát hogyan, kurva messze van ám Nagyabony6!

-Hát, hogyan jöttetek ide?

-Többnyire gyalog.

-Well, any more questions?7

Mivel több kérdés nem volt, Benő bácsi több száz, (vagy ezer?) bakatársával együtt hazaindult.

Hát ezért nem volt apás szülés a tanyán azon a bizonyos télvégi, vagy tavaszi háborús napon.

-Hova kerültem én tulajdonképpen?-kérdezte újra Marci.

Lehetne azon romantikázni, hogy a természet lágy ölébe, igazán eredeti, egészséges, kakaskukorékolós, báránybégetős, Kincskeresős kisködmönbe8. De az hogy egy jobb napokban, és lánygyermekben reménykedő picike asszony, egy tartósan távollévő kávéhuszárral, egy tízéves Bencivel a hátán mennyire volt elragadtatva Marci érkezésétől, sokat levon a romantikából.

-Úristen, ide nem engem vártak, nekem anyám nem örül, én egy nem kívánt gyerek vagyok!

Benci ebben az időben nem hagyott mély nyomot Marci tudatában, talán csak iskolás korában -amikor már verhetővé cseperedett-vette keserűen tudomásul, hogy van egy bátyja is.

Tényszerű krónikás azzal a közhellyel jellemezné ezt a kort, hogy ” nehéz idők voltak”.

Mikor Marci már kilátott a kiságyból, elállt szeme szája. Mi minden fér el egy 4x4 es konyhában. Ha bejött (volna) az ajtón, balra mindjárt az ő ágya, és egy felnőtt ágy. Aztán egy kredenc. Plafonig. (Belmagasság: 220 cm). Asztal, egy 3-4 személyes pad, (faragott, paraszt stílusú, szép) mögötte ablak, 30X50 cm mélyedésében cserép muskátli, firhang. Az asztalnál még három ülőalkalmatosság. A másik falon a sparhelt, alatta a csutkás, venyigés láda. Felette a kémény falán egy kisebb vasajtó kallantyúval. Ezután a fal mellet volt egy hatvan centis hely, ahol később Marci evőhelye került kialakításra.

Marci ugyanis nem ült a felnőttek közé, nem lett volna az illendő. Gabibácsi, aki nemcsak koporsós és gyászkocsivezető volt, hanem asztalos is, csodás komplex9 kisbútort eszkábált. Úgy nézett ki, mint egy kis szánkó, melynek felépítménye egy asztalka, és egy csöppnyi pad. Ha télen Marci eléfogta volna a Fickót, vígan közlekedhettek volna. Egy színes, zománcozott, pipacsos kis pléhtányérban érkezett egyébként a koszt, ha Marci leverte nem tört, a szőnyeg nem lett olyan, a macska felette a mázolt földről, és Ő éhen maradt. Nem büntiből, egyszerűen nem volt több krumplileves.

Aztán a konyhából nyílt még egy ajtó, Marci akkor még nem tudta hova.

Körbeérve a konyhán a szintén Gabibácsi által készített mosdó zárta a sort. Asztalszerű szerkezet, de lapjában pontosan méretezett lyuk a zománcos lavórnak. Szemben a fal mellett felment róla egy kis konzol, mely polcot tartott a szappannak (saját főzésű, mint később a pálinka is), Trisónak10, lúgnak. Gyorsmosás megoldható a lavórban is, nem kell mindenhez teknő. Dezodorok, aftershave-k, fogkefék, poharak, fogselymek egyebek nem sorakoztak a polcon, értelemszerűen. Marci 14 éves koráig nem is hiányolta ezeket, nem is tudott róluk. Tejfogai után nagyörlői is kirohadtak szépen, ahogy kell. A falon felnőtt szemmagasságnál kissé lejjebb (a mama nem lehetett már akkor se 162 centinél magasabb), kerek tükör lógott csípák ellen. A mosdó mellett volt egy húsvágóhoz hasonló deszka, amin a két vizeskanna állt.

Ennyi minden csak a konyhában, de még az ajtó is említést érdemel. Maga volt a csoda, Marci azelőtt sose látott olyat. Hát először is két ajtó volt, meg egy firhang11. Ez utóbbi a legyek távoltartására szolgált (volna). Később ezzel Marcinak dolga volt. Mikor már állóképes volt, oldalra el kellett tartania a könnyű tüllfüggönyt, míg anyukája törülközővel, konyharuhával hadonászva próbálta kihajtani a mindenáron maradni akaró erőszakos és gusztustalan jószágokat. Ez volt a „hajtsuk ki a legyeket kisfiam” elnevezésű hadművelet. Sziszifuszi munka volt, de egészségesebb mind a legyeknek, mind Marciéknak, mint a Chemotox. A firhangon belül lévő ajtó egyszerű, félig üveges, kilincses és kulcsra zárható volt. Kívül viszont deszka levélajtó, -és most jön a csoda-mely középen, felnőttnek derékmagasságban ketté volt fűrészelve, és az alsó fele saráglyaként12 működött. Ha az alsó felét a megfelelő magasságban kampóval az ajtófélfához kapcsolták, a gyereket benntartotta, a kutyát, tyúkot, kígyót, békát, egyéb nem kívánatos jószágot pedig kint. A macskát nem akadályozta. Az egyébként nyitott állapotban a falra kikampózott felsőrész becsukva kulcsra zárható volt, ha mindenki elment hazulról.

Marci egyelőre nem ment el hazulról. Vagy mégis? Mindenképpen a közigazgatás tudomására kellett hozni ugyanis a világrajövetelét. Sose tudta meg, hogy személyes megjelenése elengedhetetlen, vagy mellőzhető volt-e ennél az első jelentős államigazgatási aktusnál. Mindenesetre édesanyja –ki tudja kivel és hogyan-eljutott a községházára, ahol bizonyos háborús okokra való hivatkozással csak a kisbíró tartózkodott.

Ő pedig azt állította (helyesen), hogy az anyakönyvbe történő bejegyzés nem szerepel a kompetencia listáján. Annyit azért vállalt, hogy egy cetlire feljegyzést tesz. Aztán valamikor majd lesz valami.

-Hogy híjják űtet?

-Bíró Márton, alássan.

-Anyja neve?

-Kis Piroska.

-Apja neve?

-Bíró Benedek.

-Itt születött a gyerök, Orgoványon?

-Itt hát.

-Jaa, hun is laknak maguk?

-Felsőjárás, 776.

-Ajjó messzi van, hajja. No, oszt mikó születött ű pontosan?

-Hát kéthete má, március 27.-én.

Március az harmadik hónap, dünnyögte a kisbíró és húzott a papírra két strigulát. Volt aztán nagy meglepetés mikor a beiskolázáshoz szükséges szül. akvi. kiv.-on a születés dátuma 1945. február. 27. lett. Így is maradt. Később Márton, ha tehette munkahelyein februárban köszönttette magát, a családban, márciusban. Mondom később és mondom Márton. Mert Marci nem sok tűzijátékkal és gyertyával tűzdelt orosz krémtortát pusztított el huszonöt, vagy inkább ötven éves koráig.

Mivel a kiságy és a felnőtt ágy több mint elegendő fekvőhely volt a mostmár háromtagú családnak, karonülő koráig Marci feltehetően nem is járt a benti ajtón túl. Annál is inkább, mert az egész lakás fűtését a sparhelt biztosította. Legalábbis akkor még. Amikor aztán kinyílt az az ajtó, kiderült, hogy ez egy kétterű lakás. Ott ugyanis egy szoba rejtőzködött. Ugyanakkora, mint a konyha. De ezen már két ablak volt, tán még valamivel nagyobbak is, mint a konyhán. Két-két cserép muskátli, két-két firhang. A legszembetűnőbb berendezés egy óriási, alaktalannak látszó dudor volt, mely két szomszédos fal szögletéből nőtt ki. Marci tátott szájjal bámulta, tán még a nyála is elcsöppent. Ez a búbos kemence mondta neki Pirike néni, de most nem használjuk, mi a fenét sütnék benne, és mivel fűteném föl. Marci megértő volt. Tényleg, mond valamit az öreglány (már 31 éves). Mindenesetre konstatálta az összefüggést a sporhet felett lévő vasajtóval, mely eddig nem nyert értelmet, és tekintete odébbröppent. Éjjeliszekrény, két ágy, éjjeliszekrény, szembefalon két szekrény. Mind egyforma, lekerekített élek, sarkok, dióbarna szín, politúros. Ez valami stílus, gondolta Marci, de meg nem mondom miféle. Nem barokk az biztos, nem is rokokó. Ha épület lenne, azt mondanám, Bauhaus13. Mindegy, meg lehet szokni. Nézd csak, a két ablak között egy ideillő állótükör, tovább javítja a stílusarányt. Fiókjai, illetve ajtós pakolósa felett a kétszintű lapon nippek. Szárnyai ki és behajthatók, állíthatók. Mint egy triptichon. Valaki milyen jól eltollászkodhatna előtte. No, anyám aztán nem. Hátközépig érő sűrű fekete göndör haját csak vasárnapi mosáskor bontja ki, egyébként egyszerű hármas fonatban hordja.

Még valamit megállapított. Jó az elhelyezés. Aki itt berendezett, vagy tudott valamit, vagy jó ösztöne volt. Valószínűleg az utóbbi. Például a tükör a két ablak között. Hova esik a két ablak által bebocsátott, inkább kevésnek mondható fény? Éppen a tükör előtt álló, vagy ülő személyre. Zavaró fény a tükörben nem látható. Ez így klafa, gondolta. Az egyik ablak alatt Singer varrógép. Ekkor vette észre, hogy világító szerszámot nem látott. Semmi nem lóg a stukatóros14 plafonról, mint jobb helyeken. Hát persze, a konyhában is csak egy petrojlom lámpa van, aminek belét meggyújtáskor fel, elfújás előtt le tekergette a Mutter. De szerette volna már Ő is tekergetni. Na, mindegy, ha egyszer majd be kell jönni este, biztos azt fogjuk behozni. De erre még sokáig kellett várni.

Mint ahogy a külső környezet felfedezésére is, hiszen ahhoz önálló mozgásképesség szükséges. A Mutter nem arra való, hogy engem furikázzon az udvaron, és bemutasson a malacnak, ha van. (Nem volt, honnan lett volna). Van velem elég baja idebent. Gondolom, akkor intézkedik odakint, mikor én szunyálok idebent. Jaj, egyébként azt imádom csinálni. Olyankor távol maradnak a világ gondjai – bajai, megszűnik a kilátástalan jövő miatti aggodalmam.

Pedig, ha ki tudott volna menni, csuda dolgokat láthatott volna Marci.

Először is azt, hogy a háznak csupán felét látta eddig. Még egyszer olyan hosszú volt, mert egy kamra, meg egy istálló is benne foglaltatott. Tök sirály, mondta volna. A kamra sötét volt, ezért sejtelmes. (Talán félelmetes?) Nappal a nyitva hagyott ajtó miatt valamit lehetett látni, este pedig a fene se kívánt odamenni az egerek és varangyok birodalmába. Bár ellenük ádáz küzdelem folyt minden fronton, mégis szinte folyamatosan jelen voltak. A halomba öntött krumpli, a zsákolt csöves és morzsolt kukorica, a rica, úri nevén napraforgó, a nyirkos homokba elrakott zöldség (petrezselyem), sárgarépa, a pár zsák rozs és a pár hektó must, később bor, olyan ellenállhatatlanul hívogató lehetett számukra, hogy akár meg is lehetett volna érteni őket. Nade, együtt élni velük? A terményeken kívül itt volt még két sutú (na, jó szőlőprés), két lugzó (már nem dézsa, de még nem kád), meg egy hatalmas kád. A bicikli is itt garazsírozott.

Lépjünk tovább, mit nem látott akkor még Marci. Nem járt az istállóban. Nem is maradt emléke arról, hogy abban az időben volt-e lakója a ház utolsó helyiségének. Később viszont annyit tartózkodott az istállóban (főként napi kötelező munkáját teljesítendő), hogy bőven volt ideje bensőséges viszonyt kialakítani a négy jószággal. Akkor lettek ennyien, mikor már Fater gazdálkodott. Név szerint, balról jobbra, Szellő, Sanyi, Szekfű, Pirók. Két ló, két tehén. Köztük strajfa15. Előttük a fal teljes hosszában jászó16. Természetszerűleg seggel álltak a közönség felé, praktikusan megfelelve a fejés, és az ajjazás 17szabályainak. Ganézáskor18 nem tartózkodtak bent. A lovak előtt falra szerelve rövid és sűrűbb fokú létraszerű szerkezet volt, megkönnyítve az emelt fővel való szénázást. A jászóból csak szecskát és ritkán szemestakarmányt fogyasztottak. A tehenek télen kukoricaszárat zabáltak. Erre azért emlékezett Márton utálattal, mert ez igen megkeserítette serdülő korában az életét. A tehén csak a levelet tudja leenni a száraz kukoricaszárról a bordónak nevezett csupasz kóró melléktermék, mint a csirkecsont a paprikásból. Namármost, a tehén nem használja a kezét étkezéskor. A leveleket lerágja, és a végén szép fejének heves rázásával a bordót elegánsan maga alá, jobb esetben maga mögé hajítja. Majd a szarba tapossa.

-Na, Marci fiam má elég nagy gyerök vagy, mátú a té dógod lössz, hogy kiszödöd a bordót a tehenek alú, szépen kévébe kötöd, oszt hátraviszöd a rakásba, tudod, hogy anyád evve fűti a kemencét.

-De hát az csupa szar!

-Persze fiam, eddig anyád szödte, neki is az vót.

-(Ezt a kurva szopást!)

Még mindig az istállóba maradva, Marci megérte azt a kort a tanyán, hogy már ganézhatott is. A három-négy hét alatt összegyűlt trutyis szalmát tessék vasvillával felszedni, és talicskával a kb. negyven méterre lévő ganédombra szállítani. Tudni kell, hogy a homokon csak a rozs terem meg. Annak pedig a leghosszabb a szalmája a világon. 100-120 centi simán. Namost, Marci beleszúrta a villát a végén. Ha egyáltalán meg tudta emelni, megemelkedett a jászóig az egész szövevény. Szinte lehetetlen volt kisebb darabokban felszedni. Pokoli volt ez egy 10-12 éves gyereknek. Az istálló egyébként egy kb. 2 négyzetméteres placcal19 kezdődött, szemben, a lovak fara mögött egy hasonló nagyságú kötröc. Ez egy husángokkal plafonig elkerített terület, melyben szálastakarmányt lehetett felhalmozni, nagy hó esetére. (Volt, hogy napokig kellett dolgozni azon, hogy az udvaron minden szükséges hely megközelíthető legyen. Úgymint árnyékszék, gémeskút, baromfiól, szénakazal, szárkúp, répaverem, stb.). Az ajtó mögött volt egy nagy láda, amelyben a szecska, és a rágyalult tök, vagy répa keverése történt. A szecska speciális célszerszámmal aprított zöld, vagy száraz szálastakarmány. Marciéknál kukoricafatty, vagy vásárolt árpaszalma került aprításra. A műveletre a szénakazal mellett került sor.

-Salmon rendszerű gép20, rohaggyon mög. –gondolta Marci mikor szemügyre vette a szecskavágót.

-Akkora a kereke, hogy én ezt helyben állva nem is tudom áttekerni. Lépni kell hozzá, mintha keringőznék. Előre, hátra, előre, hátra. Umtatta, umtatta, umtatta, umtatta.

Piri néni fejőszéke is az istálló tartozéka volt. A tőgy lemosása után a térdek közé szorított zsajtárba21 vidáman surrogott a friss meleg tejecske. Piri néni gyakran mesélte, hogyan álltak (ültek) sorban a tejre várva, a kisfiú, (egyik kezében bögre, a másikban egy szelet kenyér), a kismacska, és a kiskutya. De a tej nagy része leadásra került. A fasor végén (kb. 600 méterre) minden reggel ugyanabban az időben megjelent egy lóvontatta lajtos kocsi. Piri néni biciklivel kitolta a napi lefejt mennyiséget. A kocsin megmérték a tej mennyiségét, és talán a zsírtartalmát is, aztán összeöntötték a többivel. Egy kiskönyvbe bevezették az adatokat, azzal hónap végén lehetett jelentkezni a tejcsarnokban, ott fizettek.

Még néhány vasvilla, lapát, és egy viharlámpa, aztán menjünk az istállóból! Brrr!!

Mindezeket nem látta tehát, illetve nem élte át a csecsemő Marci. Akkor még nem volt egyéb dolga, mint cseperedni. Cseperedett is szépen, halmozottan hátrányos volta, csonka családban, nemkívánt gyerekként való nevelkedése láthatóan nem akadályozta ebben. Mire az udvaron újra teremni kezdtek a már akkor is termetes eperfák, (szám szerint hat darab) Marci már alattuk parádézott. Illetve inkább csúszott, mászott bár már tudott járni. Mászott, mert ez a hely táplálékszerzésre alkalmasnak bizonyult. A lehullott eper terített asztal volt.

-Ez epör, ezt mögösszük. Ez tyúkszar, ezt nem összük mög -dünnyögte magában.

Ha igaz a modern immunológia azon állítása, hogy egy kiló szutykot meg kell ennünk csecsemőkorban ahhoz, hogy tökös immunrendszerünk alakuljon ki, hát Marci ezt biztosan többszörösen túlteljesítette. Nem is tapasztalta meg a mai Márton papi koráig mi az az allergia. Sem azt hogy mi a fóbia22 bármely természeti lény iránt. Na, jó a békákat gyűlöli, de ez személyes. Egyszer, jóval később tehénpásztor korában, egy az árokparton feltűnően pöffeszkedő Rana esculentanak23 odakent egyet a botjával, mire annak minden mozdítható belsőrésze az arcába fröccsent. Ezt soha nem bocsátotta meg a vartyogó nemzetségnek.

Visszatérve az eperfák alá, nem volt zavartalan a lakmározás. A kíváncsi tyúkokat erősen foglalkoztatta, hogy mi történik, és egyáltalán kicsoda ez az illető. A kakas meg kifejezetten féltékeny volt. De fizikai agresszióra nem került sor.

Marci itt és ekkor szembesült azzal, hogy rosszindulatú jószágok is léteznek, bár inkább azt gondolta, szelídítvén a dolgon, hogy nem kifejezetten célzott emberiesség elleni cselekedetről, hanem inkább csak egy természetes érdekellentétről lehetett szó. Az amerikai szövőlepkékről beszélünk, akiknek hernyói intenzíven pusztították a gyümölcsfák, elsősorban is az eperfák lombját (aztán már nem bólogatott feketén24). Emiatt őket erőteljesen a kártevők csapatába sorolta a tanyasi közvélemény, így persze Piri néni is. Nos, akkor fel kell venni ellenük a küzdelmet. De hogyan? Ember nem volt a háznál, aki az ágakon tömegesen díszelgő egyébként nagyon szép tüll hálókat időben eltávolította volna. Ez a földről, vagy a fára mászva több méteres botra erősített madzaggal működtetett metsző célszerszámmal lett volna lehetséges. Ezért meg kellet várni, míg a kezdetben szabad szemmel alig látható édes pici hernyócskák, -miután csutkára leették az eperleveleket-két centisre növekednek, és exodusba25 kezdenek. Ez soha nem felejthető látvány. Sok tíz-, vagy százezer szőrös hernyó egyakarattal elindul a fa ágain, és a törzsön. Fejjel lefelé áramlanak, mint egy elképzelhetetlenül nagy gyalogos hadsereg. Leérve a földre, mind egy irányba fordulnak, a fa túloldalán érkezők megkerülik a fát. Egy sem kószál el. Egy sem indul, rossz irányba, vakvilágba. Hova indulnak? A tanya hófehérre meszelt fala irányába, és azon fel a nádtetőhöz. Aki megérkezik, azt lihegi, no, ez megvolt, jó mulatság férfimunka volt, és a nádszál üregében jól bebábozódik, hogy tavasszal peterakásra kész kis fehér lepkeként újjászületve sokszorozza népét. De azzal nem számol ez a népség, hogy Piri néni résen van, és söprűje is van. Mielőtt az arcvonal húsz centire megközelíthetné a fal tetejét, lecsap a cirokcsomó. A le-, és összesöpört jószágok irgalmatlanul máglyára kerülnek. Az invázió napokon keresztül tart, akár egy hétig is. A gyérítési szándékú ellencsapás naponta akár ötször.

Marci hamar megtanulta, hogy az ember csak jöttment a természetben és az őslakos jószágok nincsenek tekintettel a mi fennköltnek vélt érdekeinkre. Ők hamarabb itt voltak, jogaikból harc árán sem engednek. Nekik van igazuk, kivéve a békákat.

1. Alkalmatlan, német

2. A történelmi okirat Magyarország (Magyar Királyság) új határainak meg•állapítása mellett 35 000 főben korlátozta a magyar hadsereg létszámát.

3. A folyamatos visszavonulás, menekülés erősen szépítő, de a katonyai nyelvben használatos kifejezése.

4. Tábori konyha, konyhakocsi, mozgókonyha

5. Később a Magyar Néphadseregben rendszeresített katonai bakancs.

6. Utalás Garay János Háry János című művére

7. Nos, több kérdés? angol

8. Utalás Móra Ferenc csodálatos ifjúsági regényére.

9. Összetett

10. Ismert zsíroldó és vízlágyító szer

11. Függöny

12. Itt ajtó, mely némely tájakon a konyhák előtt van

13. Modern, letisztult stílusjegyek. A bútor- és tárgytervezésben a funkcionalizmus volt a vezérelv, az általuk tervezett tárgyak még manapság is modernnek tűnnek.

14. A gerendák aljára erősített vakolt nádszövet. Alulról sima mennyezet.

15. Istállók tartozéka a strajfa, amivel a teheneket választják el, hogy védjék a lórúgástól őket.

16. Ászol, állatok etetésére szolgáló, általában deszkából készült és az istállóban elhelyezett egyszerű eszköz.

17. Almozás, legalább 5-10 cm vastag és egyenletes szalmaréteg rakása az állatok alá.

18. Trágyázás, a trágyás szalma és a trágya vasvillával történő eltávolítása.

19. Üres terület

20. A kések hengeres dob köpenyébe vannak erősítve, úgy hogy éleik csavarvonal alakban feküsznek és simulnak az etetővályura helyezett vaskeret alsó éléhez s vágják a kereten át kilépő takarmányt.

21. Sajtár – fejéskor használt, a tejet összegyűjtő edény. Egyéb megnevezései zsajtár, sétár, fejőveder, rocska, fejő.

22. Indokolatlan viszolygás vagy ösztönös félelem meghatározott tárgyaktól, helyzetektől, állatoktól vagy személyektől.

23. Kecskebéka

24. Utalás Arany János Családi kőr című versére.

25. 25Tömeges kivándorlás. Latin, angol, Utalás a Bibliára.

Második fejezet

Eltelt a nyár, Marci már másfél éves volt, tejfölszínű göndör haját vígan fújta a szél. Bőre egyenletes barnára sült a nyáron, hiszen itt a protokoll nem követelte meg az állandó ruhaviselést. Sárgával pettyezett kékesszürke szeme világított cigányos képéből. És egy nap megtörtént a már szinte elképzelhetetlen.

Három lerongyolódott katonaruhás alak jött a tanyába. Marci irtózott tőlük. Azóta gyűlölte az egyenruhásokat, mióta az anyja hasából szembenézett egy orosz katona dobtáras géppisztolyával. A katona magánakciózott. Kilépett a dűlőúton menetelő sorból és beszaladt tanyára. Feltehetően nagyon éhes lehetett. Sonkát, szalonnát követelt. Piri néni sírt, zokogott, hogy nincs, higgye el. Eközben emelte hasához a katona a fegyvert, de végül leengedte, és „Job tvoje maty1!” kiáltással visszaszaladt a menetelő egységéhez. Csoda e hát, hogy Marci rettegett, és irtózott a katonáktól. És akkor azt látja, hogy az egyik katona (a hitlerbajúszos) megöleli és megcsókolja az anyját, aki jajgatva sír a boldogságtól.

-(Atyám, mi a szarság történik itt?)

Aztán a katona megfogja és felemeli Marcit, és azt mondja neki:

-Szerbusz, kisfiam, én vagyok az apukád.

Na, ez már sok volt, Marci kitépte magát az ölelésből, elrohant, és biztonságos távolságból ordítva zokogott estig. Nem tudták megvigasztalni. Este csak azért ment be, mert félt nagyon a sötétben. A két katonatárs megvacsorázott, megaludtak, reggel útnak indultak dél felé. Az egyiket Sztankovicsnak hívták. A harmadik, a csókolódzós, hitlerbajszos maradt, mert tényleg Ő volt, illetve ki tudja mennyi idő múlva Marci által is elfogadottan Ő lett a Fater.

Faterról tudni kell, hogy nem volt született paraszt. Botcsinálta paraszt volt. Édesanyja, özv. Bíró Pálné szül. Bottyán Mária izsáki lakos hat gyereket szült, ebből ötöt felnevelt, gyakorlatilag egyedül. Korán megözvegyült, és legidősebb fiát, Dezsőt is hamar elvesztette. A három fiú, Benedek, Gábor, és Pál, a két lány, Eszter és Ida. Két fiú szakmát szerzett. Benő hentes és mészáros, Gabibácsi asztalos lett. Palibácsi, Marci keresztapja nem lett semmi, azazhogy valahogy valamikor rendőr lett Zentán. Elképzelhető, hogy hideg napokat2 is megélhetett ott, mert nemigen mesélt erről. Viszont nagy bojtos kardja később igencsak kivívta Marci csodálatát. Esztinéni jól ment férjhez, boldogan éltek Erzsébeten Adácsi Imre m. kir. rendőr főtörzsörmesterrel, míg egyszer Izsákról Pestre vonatoztak, rosszkor. A fülöpszállási állomást lebombázták, és Imre bácsit halálos repesztalálat érte. Ida nem ment férjhez soha. Ő lett Bíró mama támasza.

Benő nem volt jó tanuló. Maga mesélte, hogy problémája támadt annak idején a szögekkel. Ő tudta, milyen a szög, számtalanszor szögelt már, de hogy a tanító mértan órán mit látott, és milyen szögekről beszélt, azt föl nem foghatta. Mindenesetre elvégezte a hat elemit, és hentesinasnak állt bizonyos ukrán (vagy orosz?) származású hentes mesterhez, akit Vaszilnak hívtak. Tizenhárom évig dolgoztak együtt. A mester nagyon elégedett volt az inassal, amint lehetett, a törvény szerint felszabadította, és segédjeként alkalmazta tovább. A legenda szerint (hiszen erről Benő bácsi soha nem beszélt, pláne nem Marcinak), a potrohos lilaképű mesternek világszép felesége volt. Derékig érő szalmasárga haját befonva és koszorúba feltekerve viselte. Porcelánkék szemei ékkőként ragyogtak. Gyönyörű alakját a nők utálták, a férfiak csorgó nyállal csodálták. A szépasszony veszélyes korba ért, Benő pedig elmúlt húsz. Már akkor gyérülni kezdett inkább seszínűnek mondható haja. Magassága megvolt, de kidolgozott izomzata daliás alakja, nem volt. Viszont volt két hatalmas előnye. Nagyon tudott a nők nyelvén beszélni. Későbbi életében bárkit levett a lábáról, aki szoknyát hordott. A másik előny az volt, hogy majdnem mindig kéznél volt a ténsasszonynak.

-Benő kérem, hozzon be két kanna vizet!

-Benő, ugorjon át a rőföshöz, elfogyott a piros cérnám a gobelinhez!

-Jaj, Benőke, ne siessen már mindig annyira, el van a mester úr egyedül is egy kicsikét az üzletben.

Rossz nyelvek szerint két vagy három gyereket mókáztak össze a végére. Mert egyszer vége lett. Ahhoz képest, hogy mindez élesre fent kések, taglók, bárdok és óriási húskampók között zajlott, jó vége lett. Benőnek mennie kellett, de ép bőrrel megúszta. (Lehet, hogy a mester nem is haragudott annyira, hiszen egy bizonyos kor után szép fiatal feleségnél jól jöhet egy kis segítség.)

Marci, Márton korában, beszélt egy feltűnően kékszemű, szőke hajú nála kb. 15 évvel idősebb izsáki férfivel, akit Kálmánnak hívtak és büszkén vallotta magát Bíró Benő elsőszülött fiának.

Benő kasszát csinált. Van egy jó szakmám. Volt hat csodás évem. Benő ugyanis őszintén és tiszta szívből szerette a szépasszonyt (egész életében, legalábbis Marci később úgy értékelte, hogy sosem szeretett más nőt az apja). Van két (-három?) gyerekem, akikkel ugyan nem lehet több dolgom, de gondom se. Szép volt a fiatalságom. Megbecsült iparosemberhez méltó életet élhettem jó fizetésemből. Legényegylet, dalárda, bálak, minden szombat este tivornya a Jobbmintotthon kocsmában. Ezek jók. Rossz, hogy nem maradhatok a faluban. Rossz, hogy nem tudom a szakmát folytatni. Nincs hol. Rossz hogy el kell szakadnom a szerelmemtől. Rossz, hogy vége a szép életnek. Mi lehet a kiút?

Ki tudja mennyi töprengés, hány tanács meghallgatása után Benő arra jutott, hogy bizony meg kell házasodni. Nem Izsákról, nem szerelemből, és nem szegény lányt kell elvenni. Ne minősítsük ezt a döntést! Ki tudja hányadik kommendáló3 ajánlotta a figyelmébe, hogy az orgoványi tanyavilágban van egy nagygazda és annak van egy eladó lánya. A gazdát Kis Gáspárnak hívták, a lányát Piroskának.

Szegény Gáspár bácsi bizony akkor már személyesen nem gazdálkodott. Valaha száz holdja volt ugyan, de túlnyomórészt futóhomok. Nagy szőlőtelepítési tervei voltak. A nagy gazdasági világválság olyan mértékben húzta keresztül a számításait, hogy a birtok nagy részét elvitte a bank. Valamennyi szántó, és a már telepített szőlő kis része megmaradt ugyan, de Gáspár bácsi az eszét vesztette. Szabályos csendes őrült lett belőle, soha többet élő ember értelmes szót nem hallott tőle. Felesége, Lidika néni, hat gyereket hozott a világra. Józsi, Imre, Balázs, Etelka, Piroska, Margit. Marci születésekor Józsi bácsi és Imre bácsi már nem éltek. Józsi bácsi bognár volt. Úgy halt meg, hogy a manduláin látható fehér tüszőket4 tintaceruzával nyomkodta ki magának, a gyorsabb gyógyulás reményében. A kialakult szepszist5 az orvosok antibiotikumok hiányában nem tudták kezelni.

Balázs bácsi epilepsziás6 volt. Kezeletlen epilepsziás. Marci több rohamát látta, ezek többsége „petit mal7” volt. Egyszer azért nagyon ijesztő volt a helyzet. Marci, nyári szünetben egy napra elment segíteni szénát behordani. A rét kb. hét kilométerre volt. Még odafelé mentek, a vendégoldallal felszerelt üres kocsit két ló húzta. Egyszercsak elindultak a lovak le az útról az árok felé. Marci ijedten nézett oldalra, és azt látta, hogy Balázs bácsi teljes erővel húzza a jobb hajtószárat, az arca eltorzul és habzik a szája. A lovak is vicsorítottak, sehogy sem akartak az árokba menni. Meg is álltak. A küzdelem úgy fél percig tarthatott, és szerencsésen végződött. A lovak józan esze győzött. Balázs bácsi az egészről mitsem tudott. Mentek tovább.

Etelka néni férjnél volt, férje Papp Sándor azonban sokáig magára hagyta Rákosi idejében. Sándor bácsi ugyanis korábban, bizonyos Héjjas Iván8 csapatában igen aktívan fehérterrorizált. Több ilyen rokon is volt a Kis és a Papp családban. A Bíró család viszont mártír rokont gyászolhatott Hajma András (vagy Ürögi Lajos?) 9 személyében. Ilyen világ volt 1919-ben Orgoványon. De Gábor Andor 10erről többet tudott.

Margit csípőficammal született, sántított szegény erősen. Későn ment férjhez Kovács Ferenc izsáki lakatoshoz. Lakodalmában Marci is jelen volt. Meg is ütközött keresztanyja szabadszájúságán. Margit ugyanis a boldogság hevében olyanokat kurjongatott, hogy:

Szóljon a muzsika, mulasson a vendég,

Most löszök asszony, most, most, most!

Sőt:

Vagy hetfén, vagy keddön

Kóbászt öszik a seggöm!

De ez sokkal később történt. Benő és Pirike története úgy folytatódik, hogy bizony összeismerkedtek. Hogy abban az időben hogy ment ez a dolog, azt legfeljebb Móricz regényekből lehetne megtudni.

Benő előélete valószínűleg nem maradt titok Lidi néni előtt sem, lehet, hogy lelkesedésének hullámai nem csaptak az égre. De kislányát nyílván nagyon szerette, és egy férfierő is jól jött volna a háznál. Ezek az Ő hozzáállását befolyásolhatták. Benő érvelését már ismerjük. De mi motiválhatta Piroskát abban, hogy egyre jobban kezdte érezni magát a kapcsolatban?

Húsz éves volt, szinte már vénlány. Nővére Etelka már férjhez ment, két-három éve Ő következett. El is kívánkozott hazulról. Hozományát szerette volna már maga működtetni, egy szeretett férfi oldalán. Eddig csak sültparasztok próbálkoztak nála. Benő más volt. Mesterséggel rendelkező, tanyasi viszonylatban már szinte műveltnek számító, tájékozott férfi. Érett, az életben már bizonyított. Megjelenése választékos. Ha nem is szép, de snájdig, nem subás-gubás vadparaszt. Na és a dumája! Nem nehéz elképzelni, hogy esetleges hátsó szándékait (és a múltjából megmaradt érzelmeit) jól leplezte, és sikerrel el tudta adni magát.

1934-ben házasságot kötöttek, 1935. október 25.-én megszületett Benci. Piroska egy kis tanyát, 2 kat. hold szántót és rétet, 3 hold, nemrég telepített, de már termő szőlőt hozott. Igaz, nem tulajdonba, csak kishaszonbérletbe, ’56-tól tulajdon, ’61-től Kossuth Tsz. Benő fenőacélt, néhány kést, esetleg egy 8-as húsdarálót, de az már nem biztos.

-Nem baj apukám, fontos az, hogy szeretjük egymást. Majd sokat fogunk dolgozni. Lesz egy csomó gyerekünk, neköm elsősorban kislányok, hamarosan má űk is segítenek.

Benő ráhagyta. Nem tudni meddig tartott az idill, és mikor mutatkoztak az első jelek. Valami nem úgy működött, ahogy Piroska eltervezte. Marci sosem tudta meg, mi történt konkrétan, de azt valaki kikotyogta, hogy az anyja, már Benci egyéves korában lúgot ivott. A kútbaugrás mellett ez volt a divatos öngyilkossági mód akkortájt. Szerencsére nem sokat, vagy nem elég töményet, de ahhoz eleget, hogy nyelőcső szűkületét évekig tágítgassák. Tökéletlenségére szinte büszke volt, és gyakran működtette fegyverként, fenyegetőzve azzal, újra megteszi. Sose lett a nyelése tökéletes. Pedig később meg is operálták. De az agyában megmaradt a nyelőcsőszűkület. Még kilencven éves korában is öklendezett a csőben sült karfioltól, de a szárazkolbászból félcentis karika is lecsúszott simán.

Hogy Benő ijedelme és bűntudata mekkora volt, és meddig tartott, azt Marci csak elképzelni tudja. Egyáltalán az egész borzalomnak a kialakulását, az Ő születésének megelőző részét csak elképzelni tudta, bár szinte elképzelhetetlen volt, amíg nem lett maga is szenvedő alanya. Benci soha nem mondott annyit sem, hogy

-Hallod, töki11, ezek kurvára nem bírják ám egymást!

Pedig az Ő idejében sem lehetett farsangi mulatság az élet. Benci nem mondott semmit, csak tizenhat éves korában úgy lelépett, hogy évekig nem lehetett hallani róla. Él-e, hal-e, semmit.

A gyakori, (vagy örökös?) veszekedések ellenére bizonyos békésebb időszakok is előfordulhattak, másként hogyan lenne lehetséges, hogy Piroska 1940-ben előrehaladott terhességből vetélt egy kislányt. Ez a névtelen és életképtelen kis teremtmény megváltoztathatta volna az egész életüket. Anyja később nem tagadta, hogy Marcinak esélye nem lett volna, ha az a kislány élve születik. Hát ezt érdekes volt hallani. De az Égbelakó úgy akarta, hogy a soron következő kislányvárás is másképp alakuljon, és bizony bármekkora csalódást is okozott, a háború végén megszületett Marci. Az Isten nem ver bottal, szokták mondani, itt csak az a kérdés, kit vert jobban.