Úton

Chicagótól New Yorkig

és vissza…

Hatala Csenge

2023

Tarandus Kiadó

www.tarandus.hu

Minden jog fenntartva!

Szöveg © Hatala Csenge

Borító © Tarandus Kiadó

Szerkesztő: Kovács Viktor

Korrektúra: Nagy Márton

Ez egy igaz történet.

Kivéve a kitalált részeket.

„Minden ember életének az a nagy kalandja, amikor végre nem a saját életét éli. Ahhoz, hogy le tudj élni háromszázhatvanöt napot egy évben, mondjuk húsz napot ki kell lépni belőle. De nagyon.

Szét kell ütnöd magad, teljesen más emberekkel kell találkoznod, teljesen más dolgokban kell megmerülnöd, és akkor vissza tudsz térni, és akkor belátod a saját életednek a nagyszerűségét is, meg a kisszerűségét is, és elfogadod, hogy a te életed az, ami.”

– Péterfy Gergely (Forbes Life, 2022. nyár)

„God bless America, land that I love

Stand beside her and guide her

Through the night with the light from above.”

– Irving Berlin: God Bless America

Prológus

Egy évvel korábban.

Szaros a kocsim. A szó nemes értelmében is megvan rá az esély, de nincs időm tüzetes vizsgálatra. Arra sincs időm, hogy lemossam. Pedig eredetileg az volt a terv. Itt is van a mosó néhány sarokra. Nagyon matekozom, hogy beleférhet-e mégis, de egyrészt a reál tárgyakhoz soha nem értettem, úgyhogy ott egye meg a fene az egészet. Másrészt, ha tizenegyre nem érek az edzőteremhez, akkor lehúzhatom a túszejtést is a vécén. Úgy öt perce eszeltem ki az emberrablást mint új tervet. Ha születésnapom van, különös késztetést érzek arra, hogy valami őrültséget hajtsak végre. Ilyenkor az a sugallatom támad, hogy mindent szabad, mert ezen a napon a szerencse úgyis mellém szegődik. Legalábbis ezzel biztatom magam, hogy lépjek már a tettek mezejére.

Micsoda ötlet! És még épp időben találtam ki. Húsz percem van. Ha nem lesz dugó, rendben leszek. Szűken.

Behuppanok az autóba, megigazítom a kék alapon óriási, színes virágokkal díszített ruhámat, letekerem az ablakot, ágaskodva belemosolygok a visszapillantóba és indítok. Úgy nézek ki, mint egy torta. Ez legalább, reményeim szerint kompenzálja majd a sza… A gyantát. Ha már egy fenyő alatt parkoltam.

Megérkezem a teremhez. Alig vannak emlékeim a hogyanról, mert túlpörög bennem az adrenalin.

Főleg, miután kétszer is rossz irányba fordultam az Erzsébet hídnál, de még akkor is csak röhögtem.

Aztán tettem egy újabb kört.

Három percem van tizenegyig. Azt se tudom, bezártam-e a kocsit, csak rohanok a bejárathoz, mint egy bolond. Gyorsan észbe kapok és lelassítok. Kóválygok még egy kicsit, majd mintha tényleg időzítve lett volna, tizenegykor kilép az ajtón Gary, akivel nemrégiben barátkoztam össze egy zártkörű rendezvényen. A magas, izmos, egzotikus élsportoló a világ minden táján edz vagy versenyez, és pár napig még éppen Magyarországon állomásozik. Most fekete trikót és rövidnadrágot visel. A törölközője a nyakában lóg. Elsöpör egy gyöngyöző, kósza, sötét tincset az arcából, így láthatóvá válnak a gesztenyebarna szemei. Integetek, és igyekszem nem úgy tűnni, mint aki lemaradt az eseményről, ahol a józan észt osztogatták. Nehéz.

– Hát te? Milyen jól nézel ki – integet vissza Gary vigyorogva.

– Elnézést, uram, ez egy túszejtés, ha most feltűnés nélkül követ, nem esik bántódása –

komorodom el, de nem sikerül a színjáték, elnevetem magam.

Ő is csatlakozik.

– Hogy mi? – kérdezi.

– Visszaviszlek a hotelbe – kacsintok rá. – Itt áll a kocsim a parkolóban – szarosan, teszem hozzá gondolatban és mosolyogva oldalra billentem a fejem.

– Tényleg? De jó… – torpan meg és újra végignéz rajtam.

– Szerinted túlöltöztem… – bátorodom fel, és nem hagyom őt válaszolni – a születésnapomhoz? –

kapaszkodom bele a szoknyám szélébe és perdülök egyet.

– Micsodaaa? Ezt csak most mondod? Ma van a…? Boldog szülinapot! – kiáltja.

Ennyit arról, hogy feltűnés nélkül. Az egész utca minket bámul.

– A huszonegyedik, jól mondom? – bókol és egyre közelebb jön.

– Meg tíz – flancolok a matektudásommal.

– Na, persze! – hajol hozzám, és nyom két puszit az arcomra.

A fejembe szökik a vér. Hiába küzdök, lehetetlen úgy viselkedni a társaságában, mintha csak egy random pasi lenne a szomszédból.

– Na, várj, most esik le – mondja sokat sejtetően. – Te engem akarsz elrabolni a születésnapodon?

– ráncolja össze a szemöldökét.

– Nem is akármivel – mutatok enyhe zavarodottsággal a kocsimra, amit betakar a sárgás, takonyszerű anyag, ami a verőfényes napsütésnek köszönhetően valószínűleg az űrből is látszik.

Gary somolyog.

– Ha az eredeti tervhez ragaszkodva lemostam volna, most nem lennék itt – dobom be a megcáfolhatatlan érvet, és kinyitom az autót.

– Ne aggódj, láttam már rosszabbat is – nyugtatgat lazán, majd beül mellém a jobb egybe, és leteszi a táskáját a lábához.

Előszedem a telefonomat a retikülömből, amit aztán átdobok a hátsó ülésre.

– Mit csinálsz? – kérdezi Gary meglepetten, miközben a GPS-en pötyögök.

– Hát beírom a hotel… – makogom remegő kézzel.

Túlságosan izgatott vagyok. Még mindig.

– Ah, azzal ne törődj – szakít félbe egy legyintő mozdulattal. – Tudom az utat… – húzza ki magát elégedetten.

– Ja, oké – csatolom be az övemet megkönnyebbülten és indítok.

Úgyis csak ötödszörre sikerült volna helyesen beütni a címet.

– Még jó, hogy ül egy magyar is a kocsiban – csipkedi meg egymás után többször is a trikóját.

Ráhagyom. Nevetünk.

– Gary? – éneklem elnyújtva, miközben kifordulunk a parkolóból.

– Hm?

– Egytől tízes skálán szerinted vagyok tizenegyes őrült? – pillantok rá szégyenlősen.

– Hát… – nevet fel. – Én még nem vettem észre, hogy az lennél – mondja szelíden, és megigazgatja maga előtt a táskáját. – De különben is – kacsint rám azzal a vigyorral, amitől a

pókerarcok is összezavarodnának –, az ember csinálhat őrültségeket a születésnapján.

Legközelebb mondjuk kimehet az USA-ba egy road tripre két férfi társaságában.

„Road trippin’ with my two favorite allies

Fully loaded we got snacks and supplies

It’s time to leave this town, it’s time to steal away Let’s go get lost anywhere in the USA”

– Red Hot Chili Peppers: Road Trippin’

2022. nyár Az utazás 1. napja: Liszt Ferenc Nemzetközi Repülőtér, Budapest

„Egy gyermek »csupa fül és csupa szem«. Feltétel nélkül meri elveszíteni önmagát, ami a valódi birtoklás egyedüli formája. Egy gyermek mellett minden felnőtt görcsös és fukar szegény.

Gyermekkorunkban minden a miénk, amit megpillantunk, s a felnőttség talán nem is más, mint a világ lassú és fokozatos elvesztése.”

– Pilinszky János

– A humor a kulcs – súgta a fülembe Orbán Józsi, vagy, ahogy sokan ismerik, Paff, a bűvös sárkány a pókerasztalnál egy művészklubban tizenhárom évvel ezelőtt.

Akkoriban költöztem vidékről Budapestre az egyetem miatt, és Józsi volt az óvó bácsi szerepre szerződtetett közeli családtag. Habár vér szerint nem volt a rokonom, hároméves korom óta, miután a könnyűzene-rajongó és koncertekre előszeretettel járó szüleim elvittek Józsi néhány fellépésére és összebarátkoztunk, egyfajta apa-lánya kapcsolat alakult ki közöttünk. Amikor azon az őszi estén beinvitált a művészek körébe, örökre megpecsételődött a sorsom.

A reptéri étterem plafonjáról lelógó égők átalakulnak a füstbe borult asztal felett világító, bársonybúrával takart kislámpává, hogy visszautazzak az időben a csörgő zsetonok közé, az éles nevetések zajához, amik újra és újra elnyomták a táncteremből beszűrődő harmóniákat a nyolcvanas évek slágereiből. Nem értettem a pókerhez, és nem is igazán érdeklődtem iránta, ezért csak kabalaként ültem Józsi mellett, és hallgattam a művészkirályok felülmúlhatatlan történeteit a pillanat megélésének fontosságáról vagy a gyermeki énünk megóvásáról. Azt mondták, a művészek egy speciális szemüvegen keresztül látják a világot, ezért képesek olyan alkotásokat létrehozni, amik a szív legmélyén gyökereznek.

– A legkilátástalanabb helyzetekbe is érdemes egy kis humort becsempészni – tudatta az egybegyűltekkel a tiszteletbeli apám a pókerasztalnál.

Nem sokkal azelőtt röhögték szét az agyukat a főgázos csaj sztoriján, akivel Józsi találkozott. A nő

megadta neki az e-mail-címét, Józsi meg hangosan visszaolvasta, hogy xy kukac fogaz pont hu. „Hát az nem túl jó referencia”, vonta le a konklúziót Józsi nevetve.

Az egész sztori csak az ő vicce volt. Soha nem létezett az a bizonyos főgázos csaj.

Amellett, hogy a humort gyakran a felnőni képtelen bohémekhez társítják, azt mondják, a mulattatás képessége egy bizonyosfajta pajzs, ami elvonja a figyelmet néhány súlyosabb problémáról. Józsi egy időben rengeteget szorongott. Megesett, hogy annyira lámpalázas lett, hogy elfelejtette a dalokat és az átkötő szövegeit, hogy a színpadra lépés előtti pillanatokban meg kellett kapaszkodnia a lépcső korlátjában, nehogy elszédüljön.

Amikor a Covid hozományaként beköszöntött a karanténidőszak, bennem is felerősödött a pánik.

Egy szempillantás alatt vált kaotikussá a jelen, és kilátástalanná a jövő. Egyetlen lehetőség adódott.

A múltba révedés. Kiderült, hogy tele vagyok lezáratlan problémával és visszafojtott érzéssel, főleg, bár nem kizárólagosan, a romantikus kapcsolataimat tekintve. Hónapokig kerestem a bölcsek kövét, és már-már logikusnak tűnő válaszokat kaptam, mire a bezártság időszakát hátrahagyva a fellélegzés helyett újabb akadályok gördültek elém. Nehezen találtam a visszautat az azelőtt jól bejáratott szociális életbe. Gyakran még az is zavart, ha sokan vettek körül az utcán. A férfiakkal, akik valahogy kijátszották az introvertáltságomat, nem tudtunk érdemben kapcsolódni, így rövid idő alatt búcsút intettünk egymásnak. Végül leterített a Covid is, és amolyan hab a tortán élményként újabb diagnózisok jöttek. Mindez azért, mert az immunrendszerem ellenálló képessége valahol a béka altája alatt helyezkedett el. A lakótársam úgy foglalta össze a szenvedéseimet, hogy ne csodálkozzak azon, ha a sok negatív élmény hatására az első sorba váltottam jegyet az egészségügyi lerokkanásra.

Úgy éreztem, ha nem lépek egy drasztikusat, magával fog ragadni egy végeláthatatlan spirál.

Akkor villant be, hogy Bill már évek óta hívogat, hogy látogassam meg őt az Államokban. Az akkor hatvanéves, kemény kiállású, ősz, borotvált arcú, sötétszemű Bill-lel tíz éve találkoztam először a michigani Ann Arborban, ahol az államvizsgám előtti nyáron laktam. Fel kellett turbóznom az angoltudásomat, mert nem elhanyagolható lemaradásokkal kerültem be a rég áhított amerikanisztika szakra.

– Magának ez nem fog menni – jelentette ki határozottan az idős nyelvészprofesszor, amikor behívott konzultációra.

Barátságosnak tűnt, de cinizmust véltem felfedezni benne. Az irodája, ami tele volt könyvekkel, egy kellemes dolgozószoba hatását keltette. A klasszikus bútorokat viszont túl ridegnek találtam.

– Maga nem való ide – folytatta a professzor.

A kék fotel karfájába törölgettem az izzadó tenyeremet.

– Tudja… – szólaltam meg feszengve. – Én az általános iskolától kezdve németet tanultam, mert nem volt más opció. A gimnáziumban, amikor végre felvehettem az angolt, kezdő tanárnőnk volt, akivel nem sokat haladtunk – mentegetőztem. – Ezért felkerestem a városunk legjobb angoltanárát, aki közölte, hogy várólistája van. Nem tágítottam. Kivártam a soromat. Addig egy angol nyelvű

könyvből autodidakta módon sajátítottam el némi beszélt szókincset – lelkesedtem fel. – Végül a tanárnővel egy évem volt felkészülni az emelt szintű érettségire és az itteni felvételire.

– Szép történet, de engem ez nem hat meg – szólt unottan a professzor. – Maga nem üti meg azt a szintet, amit a szaktársai – nézett a szemembe szánakozón.

– Értem. Köszönöm a meglátásait – emelkedtem fel a fotelből magabiztosságot színlelve.

Csak figyeljen – gondoltam magamban, de a jelenlétében nem mertem mindezt hangosan is kimondani.

Az egyetemi évek alatt pultosként megkeresett pénzemből nekivágtam hát Amerikának, és a családom egy régi ismerőséhez, Judyhoz költöztem. A nő, akit egykor Juditnak szólítottak, a hetvenes években választotta otthonának Amerikát. Ő volt az, aki felkeltette az érdeklődésemet az USA iránt.

Gyerekkoromban ajándékokkal halmozott el, és anekdotákat mesélt az országról, aminél szerinte nem volt jobb hely a Földön. Ann Arborban mindig élénk színű az ég, rendezettek a növények, és ha nem süt a nap, akkor is mosolyognak egymásra az emberek – jellemezte a lakhelyét. Ki ne akarta volna átélni mindezt?

Judy révén ismertem meg Billt, aki az első találkozásunknál eldicsekedett azzal, hogy az édesanyja magyar származású, és máig élnek rokonai az anyaországban. Igaz, azok nagy részével nem tudja felvenni a kapcsolatot. A szakmai ártalom akkor csavarta be a fejem felett a villanykörtét.

Amikor visszatértem Magyarországra, felkutattam Bill elveszett rokonait, ő meg azóta is invitál az Államokba, hogy viszonozza a szívességet. 2022 elején végre azt tudtam neki mondani, hogy eljött az idő. Erre ő úgy reagált, hogy az otthonában nem tud majd fogadni, mert a nyáron road tripre megy, de lenne-e kedvem csatlakozni?

Valahol a lelkem mélyén a gyermeki énem felvillanyozódott. Az énem, aki elég érzékeny és elvont ahhoz, hogy az írásba ártsa magát. Az énem, akinek van bátorsága felvállalni és kimondani az érzéseit. Az énem, aki bár alkalmanként előbújik, valójában hosszú évek óta száműzetésben él. Az énem, akihez vissza kell találnom, hogy végre igazán önmagam lehessek. És hol máshol kezdhetném a keresést, mint Chicagóban, ahol tíz évvel ezelőtt, míg mások az utcán járva menedékbe húzódtak egy hirtelen jött vihar elől, én táncolni kezdtem az esőben.

Chicago külvárosa, Evanston, Illinois állam

„Hiszen egy európai első napjai Amerikában: a születéshez hasonlók…”

– Franz Kafka: Amerika

(Fordította: Kristó Nagy István)

Gyerekként az egyik leghőbb vágyam volt ott lenni egy Red Hot Chili Peppers koncerten. Amióta felfedeztem, hogy a zenének gyógyító hatása van, nekem ez a zenekar lett a „vészhelyzeti tablettám”. Amikor eljutottam abba a korba, hogy egy fellépésre is elutaznék értük, kivált az együttesből az utánozhatatlannak tartott szólógitáros, John Frusciante, és onnan már csak olyan címszavakra emlékszem, mint a „szünetet tart” vagy „feloszlik” a Chili Peppers. Le voltam törve, mint a bili füle, ahogy felénk, Palócföldön mondani szokás.

– A jó időzítés meg én olyanok vagyunk, mint két párhuzamos egyenes a végtelenben. Soha nem találkozunk – jelentettem ki a színművész Sanyinak, amikor bevallottam neki, hogy szeretem őt, de hiába. Az éjkék szemű, mindig kócos fiúval egy munkámnak köszönhetően napi szinten találkoztam.

Bár elsőre óvatosan közelítettünk a másik felé, végül nem telt el úgy nap, hogy ne kerestük volna egymás társaságát. Ha reggel, amikor megérkezett, és nem vettem őt észre, külön köszöntött. Ha a szünetekben egyedül sétálgattam, azonnal ott termett, hogy csatlakozzon hozzám. Mivel a tipikus

„minden az arcunkra van írva” esete voltunk, sokszor szavak nélkül is kommunikáltunk.

Pillantásokkal, gesztusokkal, érintésekkel. Már-már úgy tűnt, szintet léphetünk, amikor Sanyi hirtelen elmaradozott mellőlem. Végül azzal szembesültem, hogy gyereke született és felesége lett.

A furcsa időzítés egy újabb példája, hogy nem sokkal azután, hogy boldog izgalommal megvásároltam a chicagói retúrjegyemet, kitört az orosz–ukrán háború és ezzel együtt felgyorsult a gazdasági világválság is. Az öcsém, akinek semmi köze nincs a közgazdaságtanhoz, inkább amolyan ezermester, egyik éjjel úgy kalkulált, hogy másnap vagy nem lesz benzin, vagy nem a megszokott áron. Már majdnem lehunytam a szemem, de a vészjósló jelzésre felpattantam az ágyból és magamra kapkodtam az első elérhető göncömet. Az autóm néhány saroknyira parkolt a háztól. Miközben odasétáltam, eszembe jutott, milyen szürreális volt a Covid idején bemenni a drogériába, és azzal szembesülni, hogy nincs a polcokon tisztítószer, szappan vagy vécépapír.

Ahogy sorra kerültem a szokatlanul zsúfolt töltőállomáson, a kutas felém lépett. Általában magabiztosan intek nekik, hogy megleszek egyedül is, de ez a férfi egy kis táblával érkezett.

„Készlethiány”, állt a cetlin.

– Nemsokára érkezik a szállítmány – tájékoztatott, miután letekertem az ablakot, aztán sajnálkozva visszaballagott a helyére.

Nem tudom, mennyi idő telt el, mire ismét megjelent, hogy most már minden rendben, mert én megrekedtem, mint a Börzsöny felett az eső.

Tankolás közben csak kapkodtam a levegőt. Azzal próbáltam megnyugtatni magam, hogy kapargatni kezdtem egy koszt a szélvédőn. Miután fizettem, előkaptam egy zsebkendőt, hogy végleg eltüntessem a piszokfoltot a kocsiról.

– Erre nincs idő, bazd meg – rándultam meg egy erélyes hangra, ahogy befejeztem a pár másodpercig tartó suvickolást és kinyitottam az ajtómat.

A mögöttem várakozó terepjáróból kiabált egy szikrázó szemű, tömzsi fickó.

– Nem lesz benzinem, bazd meg – folytatta magából kikelve.

– Álljunk már meg, hé! Nyugodjunk meg. Mindenkinek lesz minden – szólt át szelíd hangon a mellettem lévő kúttól egy fiatal srác.

A tömzsi férfi fintorgott.

Beültem a kocsiba, és beszívtam a levegőt.

Ennek az autónak is ugyanolyan az illata, mint amilyenre tíz évvel ezelőttről emlékszem. Új. A levegő párás. Talán emiatt érzem az aszfalt szagát is. A kantáros nadrágot viselő Billt az őzsuta mozgású, pehelykönnyűnek tűnő, őszes, rövid, rendezett hajú Bianca, az unokatestvér is elkísérte a reptérre. Csak annyit tudok kinyögni nekik, hogy nem hiszem el, hogy itt vagyok Chicagóban. Túl álomszerű. Közben meg olyan természetes. Miféle játékot űz velem az elmém?

Annak ellenére hátra ülök a kocsiban, hogy utazási betegségem van. Mondjuk nem az utazással van problémám. Egy ringlispílre se ülnék fel. Ezennel elnevezem akkor mozgásfóbiának a kínomat.

Azt hiszem, azért nem vagyok rosszul Bianca hibridjében, mert még hat a repülőn bevett drámabogyó. (Hivatalos nevén Dramamine.)

Bill, mint valami látó, arról érdeklődik, hogy bírtam az utat.

– Egynek elment – pontozom az elmúlt óráimat egy grimasszal. – Bár a turbulenciánál többször megkérdőjeleztem, hogy megérkezünk-e. Némelyik a vártnál tovább tartott – sóhajtok fel. – Látod, mi magyarok állandóan panaszkodunk. A vérünkben van. Ahelyett, hogy azt mondanám, persze, minden rendben volt – dalolom magas hangon.

Bill és Bianca nevetnek.

– Ne aggódj. Egy ideje már mi is rákaptunk a siránkozásra – mondja halkan Bill.

– Akkor nem szóltam – vigyorodom el.

Annak idején Judy házához érve egy rendezett terepasztal mozdulatlan figurájának képzeltem magam a kis négyzet alakú járólapokon ácsorogva. Első blikkre semmi kifogásolnivalót nem találtam Ann Arbor kertvárosi negyedében. A kétszintes platformházat tökéletesen karbantartott pázsit és kocka alakúra nyírt tujanövényzet dobta fel. Az épület mögött erdő húzódott. A fák felett az éjszakai égbolt olyan tiszta volt, hogy minden csillagot könnyedén meg lehetett volna számolni. Kellemes melegség lengte be az utca első házának tájékát, mégis borzongás futott át rajtam. A kimerültség jeleit dekódoltam ebben az észlelésben. A rövid, szűk pamutruhámat teljesen elrejtettem a vékony kardigánom alá, majd megmarkoltam a bőröndöm húzókáját és elindultam a bejárat felé. Az ajtónál felvillant a mozgásérzékelő lámpa, ami egy pillanatra megállított. Hevesen dobogó szívvel nyomtam meg a csengőt.

Az ajtó kitárult. Judy kék blúzt és hozzá hasonló elegáns nadrágot viselt, ami molett alakján is jól mutatott. Rövid, dauerolt, szőkére festett haja klasszikus megjelenést kölcsönzött neki. Csodáltam

őt, hogy éjnek idején is ünnepélyesen várt rám. A szemében mégis valami megmagyarázhatatlan elkeseredettség és elégedetlenség bujkált.

– Hát ezt is megértük – suttogta, majd végigmért. – Ebben jöttél? – kérdezte meglepetten.

Egyetlen mondat se préselődött ki a számon.

– Elmegyünk majd a mallba, és veszünk neked valami normális ruhát, mert ezekben nem járhatsz… Jaj, nagyon vékony vagy! Itt ez eléggé… – zavarodott össze Judy. – Csak ilyeneket hoztál? –

mutatott végig a ruhámon.

– Milyeneket? – értetlenkedtem.

– Figyelemfelkeltőeket – sziszegte. – Itt nem lehet ilyen feltűnőnek lenni, ez egy kisváros –

hallgatott el. – Még a végén… – fojtotta bele a mondandóját egy sóhajba.

Bianca egyszintes, szűkös házába lépve a férje, az alacsony, ősz hajú, csupa mosoly Matt és két macska vár minket. Az állatok a nagy sürgés-forgás hatására gyorsan eliszkolnak.

– Van még egy kis steak, kéred? – fordul felém Matt a konyhában az üdvözlést követően, szélesre tárva a kétszárnyú hűtőajtót.

Megköszönöm Mattnek a felajánlást, de inkább szendvicsösszetevők iránt érdeklődöm. Amit ők vacsorának neveznek, az a magyaroknál ebéd.

– Nem hinném, hogy tudnék aludni annyi étellel a hasamban – toldom meg a mondókámat, miközben elhelyezkedem a pult egyik bárszékén.

– Lehet ebben valami – jegyzi meg Matt nevetve.

Előkotor egy almát a hűtő melletti szekrényről és ő is helyet foglal.

A falakon a házaspárról készült fényképek lógnak, megörökítve különböző korszakaikat. Ott az elengedhetetlen esküvői kép, a fültől fülig érő mosolyokkal. Ott egy hátsó kerti sütögetős emlék, ahol Biancáék két hatalmas hamburgerrel pózolnak, és ott egy szokatlan családi fotó is, a macskaölelgetős.

– Komolyan ezzel az egy bőrönddel jöttél? – mutat a bejárati ajtó mellett hagyott batyumra Bianca.

– Ezzel – bólogatok. – Csak pár kényelmes holmi. Semmi extra.

– Láttad Billt? – kacsint a konyhaasztalnál pakolászó unokatestvérére. – Neki három bőröndje van, meg vagy két hűtőtáskája.

Egy pillanatra elmélázom azon, vajon el fogunk-e férni a kocsiban, de a toastkenyér íze nosztalgiára hív. Ugyanolyan műanyag, mégis finoman ismerős, mint amilyenre emlékszem.

Amikor Judy először beinvitált magához, a tágas ház olyan tisztaságot és szigort árasztott, mint ami a múzeumokra jellemző. A fehér szőnyegeken antik, mahagónibútorok sorakoztak. A szekrények

és polcok tele voltak díszes porcelántányérokkal, gyertyákkal és egyéb tárgyakkal. Követtem Judyt a konyhába, ahol előszedett egy csomag felvágottat és néhány zöldséget a hűtőből.

– Chicago vonattal könnyen elérhető – mondtam felkészülten a toastom fölé hajolva.

Fáradt voltam, de elszánt. A terveimről beszéltem Judynak.

– Vannak még pár órányira egyéb nagyvárosok is. Grand Rapids, például.

A nő hallgatott, ezért folytattam.

– Ott született a kedvenc bandám, a Chili Peppers énekese.

– Jaj, az a hippi? – kérdezte fintorogva.

Judy küldte el nekem Anthony Kiedis frissen megjelent önéletrajzi könyvét a 2000-res évek elején.

Halálra szótáraztam a kötetet, amikor elkezdtem angolul tanulni, és alig vártam a pillanatot, amikor végre az Anthonyvel készült interjúkat is megértem majd. Nem is beszélve a dalszövegekről.

– Hát, nem… Szóval… – hebegtem. – Detroitból is csak a külvárost láttam a taxiból – kanyarodtam vissza az eredeti témához.

– Oda az se megy, akinek ott van dolga – tett pontot harsányan az ábrándozásaim végére Judy. –

Ha megállnál a kocsival és elkószálnál, akkor mire visszaérnél, vagy kocsi nem maradna, vagy kerekek. Már ha visszaérnél. Ja, és „Sikágó” – javított ki. – Mint „Misigen”. Így „s”-sel mindkettőt, nem „cs”-vel.

Zavartan bólintottam.

Judy közölte, hogy mivel ő a felelős értem, nem járkálhatok egyedül sehová. Még a kocsiját se vezethetem. Ő fog fuvarozni. Azon vágyamról pedig tegyek le, hogy eljutok a közeli nagyvárosokba.

– Túl veszélyesek – húzta elő az Ann Arbor Observer t az asztalon heverő kupacból. – Sose tudhatod, kinél van fegyver – lapozott bele az újságba teljes nyugalommal, majd felém fordította azt.

– Nézd a térképet. A múlt héten itt volt rablás – mutatott tőlünk két utcával arrébb egy piros pöttyre.

– Amott meg erőszak – sandított egy kék pöttyre. – Ez Amerika!

Pislogni se volt időm.

A hűtőbe való visszapakolás után elköszönök Biancáéktól. Az ágyam, ami legalább háromszor magasabb, mint amit Magyarországon megszoktam, lent van a pincében. Bill segít a bőrönddel a lépcsőn. Ő is a pincében alszik, csak egy másik helyiségben.

Hallottam már erről a jelenségről, hogy a legtöbb, családi házban élő amerikainak egy komplett lakható szintje van a pincében, de eddig nem volt ilyesmihez szerencsém. Bár itt tárolják a megunt kacatjaikat, arra is fordítanak figyelmet, hogy otthonossá tegyék a helyiséget. Még képeket is tettek a falamra. Két Grand Canyont. Egy műanyag vázába néhány miniatűr műnád került egy kisasztalra.

Mellettük átlátszó tálban egy marék kagylóhéj. A komód mellett egy óriási állótükörből ijeszt rám a holt fáradt tekintetem, de gyorsan át is vezérlem azt a polcos szekrényre, ahol különféle régi borok porosodnak. A szervezetem megóvása érdekében nem dézsmálom meg a készletet.

A szekrény mellett összecsavart buborékos fóliát fedezek fel. Nem hagyom ki, hogy néhányat ki

ne pukkantsak. Még le is ülök egy összecsukható székre, hogy teljesebb legyen az élmény.

Amikor Judy házában a nő kíséretében benyitottam az emeleti folyosó leghátsó ajtaján, ismerős látvány fogadott. Még az alsó szint tipikusan amerikai stílusban berendezett lakótérnek tűnt, a szobám egy felújított magyar parasztház belső teréhez hasonlított a fehérre meszelt falakkal és a régi stílusú fabútorokkal. Még az ágytakaró is csipkés mintázatú volt. A szobát orchideák dobták fel.

Amikor közelebb léptem hozzájuk, és megérintettem az egyik növény levelét, Judy felkacagott.

– A locsolással nem kell majd foglalkoznod. Mind mű – tájékoztatott, aztán mellém lépett a fehér rolóval elsötétített ablak elé és átadott egy borítékot.

– Írtam üdvözlőkártyát. Örülök, hogy itt vagy – mondta, és közelebb ment az ablakhoz, hogy kikukucskáljon a roló mögül. – Szerencsére most nincs itt az a fekete autó. Állandóan erre ólálkodik –

jegyezte meg vészjóslón.

Hirtelen nyelni se tudtam.

– Mi az, hogy erre ólálkodik? Milyen autó? – szedtem össze magam.

Judy tekintete elborult.

– Szokott itt állni egy lesötétített autó az utca elején. Szerintem megfigyelnek – pusmogta.