A könyvek őrangyalainak: a könyvtárosoknak

New York

1943. november

A távirat, mely sajnálattal értesítette Vivian Childsot férje ütközetben való elhunytáról, a férfi utolsó levelét megelőzően érkezett meg.

Viv azonnal összerogyott, amikor két héttel a babaarcú őrmester látogatása után a kezei között tartotta a borítékot, rajta a jól ismert macskakaparással. Hangos koppanással rogyott az előszoba márványpadlójára. Mélyen legbelül tudta, hogy ez fájdalmat kellett volna kiváltson belőle, de abban a pillanatban semmit sem érzett.

Edward.

Egy elkeseredett másodperc erejéig Viv reménykedett, hogy a rémes távirat csak tévedés volt.

De nem, az nem lehet. Ez egy szellem levele – egy halott férfi szavai, aki megírásukkor mit sem tudott még sorsáról.

Viv szíve fájdalmasan vert. Pulzusa egyre hevesebben lüktetett csuklójában, torkában, és ahogy teltek a másodpercek, egyre erősebben érezte halántékán az ingaóra ritmusát. Elmúlt a vigaszt nyújtó zsibbadtság, mely az elmúlt két hétben megvédte őt – helyére most a teste összes, addig érzéketlen zugába beáramlott a fájdalom, amit képtelen volt tovább kordában tartani.

Szinte megkönnyebbülést jelentett, hogy beverte a csuklóját az asztal szélébe, miközben a levélért tapogatózott. Ezt a fajta fájdalmat már jól ismerte.

A nevére bámult a borítékon; megérintette azt, majd a férjéét is, aztán az egyik sarok alá csúsztatta a körmét, hogy felbontsa a levelet.

Drága Vivem!

El nem mondhatom, mennyire hálás vagyok a leveleidért. Kérlek, abba ne hagyd a küldésüket, ahogyan a beszámolókat sem mulatságos viszályodról Mrs. Crofttal és az ő pedáns pudlijával! A többi srácot is legalább annyira izgatja, mi lesz a kék festékes incidens kimenetele, mint engem.

Az ember sose gondolná, hogy a háború unalmas, még sincs más, csak monotonitás és homok, na meg a borzalmak pillanatai, ami után hosszú órákig reszket az ember, amíg az egész el nem múlik, és vissza nem tér újból az egyhangúság. A történeteid jobban elszórakoztatnak minket, mint azt valaha is gondolnád.

Ezen a téren hál’ istennek hamarosan talán még inkább fellélegezhetünk majd. A hadsereg ugyanis elindított egy zseniális kezdeményezést, melynek keretében hordozható kis zsebkönyveket küldenek nekünk, szegény, unatkozó ifjaknak, hogy lefoglaljuk magunkat, és legyen mivel elterelni a gondolatainkat a centikre a fejünktől becsapódó bombákról.

Bocsáss meg, hogy ilyen nyersen fogalmazok! De a könyvek tényleg isten áldását jelentik most nekünk. Sikerült elcsípnem egy Twist Olivér kötetet, amiről mindig Hale jut eszembe. Valahányszor érezte, hogy jótékony célból cselekszem, a testvérem túl büszke volt ahhoz, hogy elfogadjon tőlem bármit. Mégis azt kívánom, bárcsak megtaláltam volna a módját, hogy többet segíthessek neki, amikor még gyerekek voltunk. Ha arra gondolok, hogy mennyit kellett küzdenie, miközben nekem annyi mindenem megvolt… nos, a bűntudat megnehezíti az alvást, nemde? A háború nagyon jó ebben – emlékeztet mindarra, amiről azt kívánod, bárcsak másképpen csináltad volna.

Tudom, hogy ez a levél a nyomába sem érhet a te élénk történeteidnek, de kérlek, ne büntess a mesélnivalóm hiányáért azzal, hogy visszatartod a tieidet! És kérlek, mondd meg anyának, hogy szeretem!

Ölellek,

Edward

Amennyire csak tudta, Viv figyelmen kívül hagyta Edward említését a testvéréről, Hale-ről, valamelyest mégis bevillantak a forró nyáresték, a vattacukortól ragacsos ajkak, egy incselkedő mosoly és egy pár kérges bőrű kéz. Bevillantak, aztán hirtelen tova is tűntek, mint egy villámcsapás gyászának sötétlő egén.

Miért gondolkozzon olyasmin, ami már sosem lehet az övé?

Helyette inkább újraolvasta a levelet, és két hét után először megengedte magának, hogy maga elé képzelje Edwardot. Minden korábbi alkalommal, amikor megpróbálta, csak az összezúzott és megtört testét látta maga előtt – szétszakított húst és vért, felperzselt földet és lángokat. Most is a tűz társaságában képzelte el őt, de egy jóval szelídebb előtt; este, a bajtársai körében. Egy könyvet dédelgetett a kezében, felolvasva kedvenc sorait a többieknek, majd szünetet tartva, hogy meghallgassa, amint ők is ugyanígy tesznek.

Viv belekapaszkodott ebbe a képbe, sütkérezve annak megnyugtató melegségében.

Negyedik olvasatra Viv az arcához emelte a kezét, és megérintette a szája sarkában bujkáló mosolyt – az elsőt, amit engedélyezett magának Edward halála óta.

1. fejezet

New York

1944. május

Viv a sikátor téglafalának préselte gerincét, miközben megosztotta figyelmét a legelőkelőbb manhattani steakhouse hátsó ajtaja és egy kíváncsi patkány között, ami percről percre egyre merészebbnek tűnt.

Viv fejében ez a kis kaland sokkal kevesebb szeméttel és jóval több cselszövéssel játszódott le, úgyhogy azon kezdett el tűnődni, vajon alapjaiban hibádzik-e a terve. Miközben a visszavonulás lehetőségét mérlegelte, végre megjelent az ajtóban a várva várt mosogatófiú, akit megveszteget a bejutásért. Kicsit bele is szédült az egyenlő mértékben érzett izgatottságba és rémületbe, miközben odacsúsztatta a fiúnak az épphogy csak összehajtogatott bankjegyet.

A többnapos káposzta bűze eloszlott, ahogy egyre beljebb ért az étterem konyhájába. Viv ismét magabiztosan öltötte magára a végzet asszonya szerepet, amit egész délelőtt próbált előcsalogatni magából, miközben erre a vakmerő akcióra készülődött. Még ehhez illően is öltözött, fekete szoknyáját hozzá illő harisnyakötővel és drága nejlonharisnyával párosítva, melynek hátul végigfutó varrása kiemelte csinos vádliját. Haját tökéletes pin-up frizurába tűzte, amivel általában nem volt ideje vesződni, és gondosan felkente meggypiros rúzsát, aminek bár el kellett volna ütnie szőke hajának vöröses árnyalataitól, mégsem tette.

Gőzt okádó tűzhelyek mellett haladt el, és férfiak között, akik hasonlóképp ontották magukból a káromkodásokat. Szinte művészinek hatott számára ez a jelenet – mintha csak egy kikötőben sétált volna egy ködös reggelen, miután titkon végzett a szeretőjével. Kissé jobban kihúzta magát, és ringatni kezdte csípőjét a gondolatra.

Szüksége volt erre az érzésre. Megerősítette az elszántságát, és segített ellensúlyozni remegő kezét.

Vivnek ugyanis egy esélye volt csak, úgyhogy ezt semmiképp sem szúrhatta el.

Robert Taft szenátor másnap reggel indult vissza Washingtonba, és a korábbi tapasztalatok alapján nem szívesen válaszolt Viv leveleire. Személyesen kellett hát ennek a konfrontációnak megtörténnie, még aznap.

Amint Viv a konyhából a steakhouse étkezőjébe lépett, azonnal kiszúrta Taftot. Mielőtt még hónapokkal ezelőtt találkozott volna vele, kis termetű, összegörnyedt férfinak képzelte őt. Gonosz szemek, beesett arc és gyenge, visszahúzódó állvonal – így testesült meg képzeletében a férfi kicsinyes személyisége.

Valójában viszont nagy termetének hála ebédpartnerei fölé tornyosult, a gyertyafény pedig csak úgy csillogott kopasz fején. Valósággal betöltötte maga körül a teret, ahogyan az a befolyásos férfiak esetében oly természetesnek tűnik, miközben karját az íves boksz háttámláján terpeszkedve pihentette.

A tokába süllyedő állvonal kérdésében azonban helyes volt Viv megérzése.

És a személyiséggel kapcsolatban is.

Egy szempillantás alatt Viv előtt termett egy biztonsági őr, hogy megállítsa. Számíthatott volna a boksz melletti függöny mögött rejtőző veszélyes árnyékra. Őszintén szólva számított is rá, csak arra nem, hogy épp a függöny mögött rejtőzne – azt hitte, a bejárathoz állították, és arra utasították, hogy tartsa őt odakint.

Nem csoda, hisz az utóbbi hat hónapban Viv szálka volt Taft szemében. A szenátor legalább annyira el akarta kerülni ezt a beszélgetést, mint amennyire Viv túl akart esni rajta. Ezért volt szükség arra, hogy megvesztegesse a mosogatófiút, és a konyhán át osonjon be.

– Szenátor úr, ha tudna rám szánni egy percet az idejéből! – kiáltotta Viv, mindent feltéve egy lapra.

A csevegés elhalt az asztalnál. Mindenki megfeszült. Furcsa pillanata volt ez a történelemnek, amikor is a politikusok élvezettel fogyasztották a steaket és a whiskyt az adófizetők számlájára, miközben halálba küldték a nemzet fiait.

Taft ujjai szabálytalan ritmust doboltak keze alatt a minőségi bőrön. Valószínűleg épp próbálta kitalálni, vajon mekkora jelenetet lenne képes rendezni Viv. Végtére is nem ő volt az egyetlen vendég az étteremben, és köztudott, hogy kínosan ügyelt az imázsára.

Szeme sarkából Viv megpillantott egy New York Post-riportert, akivel dolgozott már korábban. A Háborús Idők Könyvtanácsának PR-igazgatójaként Viv jó néhány újságíróval összebarátkozott a városban. Üdvözlésképp a férfi megemelte poharát, és felvonta szemöldökét. Látszott rajta, hogy túl jól szórakozik ahhoz, hogy ne épp azon járjon az esze, miképp fog lehozni egy hírt erről a találkozóról az anonim pletykarovatban.

A gondolat bizonyára Taft fejében is szöget ütött, mert az ajkai feszes vonallá préselődtek, ahogy a riporterre bámult. Taft végül intett Vivnek, hogy foglaljon helyet, miközben a többi férfi elhagyta a bokszot, aminek köszönhetően Viv jóval közelebb csusszanhatott hozzá, mint azt bármelyikük is szerette volna.

– Mrs. Childs – mondta Taft, kifújva a levegőt, mintha Viv egy csintalan gyerek lenne, akit az iskolaigazgató elé rendeltek. – Miben segíthetek önnek?

Viv ezen kis híján elnevette magát. Mintha Taft nem tudta volna, miért is van ott.

Anélkül, hogy válaszolt volna, Viv a retiküljébe nyúlt, és kihúzta belőle a vékony kis könyveket, amik a férfi ellen vívott keresztes hadjáratának központjában álltak. Az egyiket odahajította az asztalra, közvetlenül Taft elé.

– Huckleberry Finn kalandjai – mondta Viv, le sem véve tekintetét a férfiról. Eltűnődött, ez az ember vajon látott-e már egyetlen könyvet is a Katonák Könyvtára sorozatából. Postán küldött neki néhányat ezekből a puha fedeles kiadásokból, de a titkárnője – aki történetesen a jelen ebéd helyszínét is megsúgta neki – tudatta vele, hogy minden Vivtől vagy a tanácstól érkező üzenetet azonnal újrahasznosítanak firkapapírként. Egyrészt takarékoskodniuk kellett a papírral, másrészt meg valószínűleg úgyis a tűzben végezték volna.

Odadobta aztán a második példányt is a férfi elé:

– Érik a gyümölcs.

– Mrs. Childs, nem tudom, hogy mit akar elérni ezzel a kis mutatvánnyal, de biztosítom afelől, hogy…

Viv azonban elemében volt, és mit sem törődve folytatta:

– Candide. Jenki az Olümposzról.[1] A vadon szava.

Minden egyes cím kimondása után lecsapott egyet a zöld könyvecskékből az asztalra.

– Ezeket a könyveket mind ki fogják tiltani a programunkból a maga cenzúrázási politikája miatt – magyarázta hátradőlve Viv, keresztbe fonva a karját, hogy megpróbálja visszafogni élénken izzó, metsző haragját, mely átjárta a testét. – Szeretné, hogy folytassam? Van még belőlük bőven.

– Ez nem cenzúrázási politika, Mrs. Childs – felelte Taft magát felsőbbrendűen racionálisnak feltüntető hanghordozással, amitől Viv összeszorította a fogát. – Én csupán annyit kívánok, hogy az ön kis tanácsa ne arra használja az adófizetők pénzét, hogy olyan könyveket küldjön belőle a katonáinknak, amik aligha leplezett politikai propagandát terjesztenek. – Becsúsztatott egy fogpiszkálót vékony ajkai közé, és a szája egyik sarkából a másikba forgatta azt. – Jól megírt, élvezetes könyvek százai léteznek, amik nem érintenek politikai témákat. Kérem, bátran vegyen fel belőlük a Katonák Könyvtára sorozatába, amennyit csak szeretne!

– Túl tág a megfogalmazás. – Viv imádkozott, hogy Taft ne vegye észre az enyhe remegést a hangjában. Egy része felfogta, hogy hagyta túl személyessé válni a dolgot; mintha a Katonák Könyvtára és Edward utolsó levele elválaszthatatlanul összefonódtak volna benne. De nem volt hajlandó engedni, hogy Taft leírja őt valamiféle hisztériás nőszemélynek, aki csak egy újabb gyászoló háborús özvegy a sok közül. – Ha valóban jóhiszeműen alkotta a törvénytervezetet, pontosítania kellene a szövegezésén. A tiltás pillanatnyilag csak arra jó, hogy megbénítsa a Katonák Könyvtárával kapcsolatos kezdeményezéseinket.

Mindketten tudták, hogy Taft számára sosem volt fontos jóhiszeműen cselekedni. Mindig is az volt a fő célja, hogy úgy ártson a tanácsnak, hogy közben ne legyen kifejezetten egyértelmű, hogy ártani akar a tanácsnak.

De Vivnek akkor is meg kellett próbálnia.

– Ezt a kérdést már megvitatta az Egyesült Államok kongresszusa, és döntöttek. Ez most már törvény, kislány – felelte Taft, Viv pedig kihallotta szavai közül azt is, hogy vesztettél. – Azt hiszi, maga jobban ért ehhez, mint a szenátus?

Viv szeretett volna rámutatni, hogy Taft politikailag megfenyegette az összes törvényhozót, aki megpróbált szembeszállni vele a kérdésben, de ezzel az érvvel nem jutott volna semmire – Taft egyértelműen büszke volt alattomos módszereire.

– Túl tág a megfogalmazás – ismételte el Viv, próbálva visszaemlékezni a forgatókönyvre, amit annyiszor begyakorolt előző este, rettegve tőle, hogy a nagy pillanatban elakad majd a nyelve. A könyvek felé intett, amiket hozott. – Nézzen a szemembe, és mondja, hogy ezek közül bármelyik is propagandának minősül! – Mivel Taft nem válaszolt semmit, Viv tovább ütötte a vasat: – A maga irányelvei alapján a hadseregnek be kell majd tiltania a saját kézikönyvét is, mert van benne egy kép Roosevelt elnökről. Mégis hogy szolgálja ez bárkinek a javát?

– A megfogalmazásnak átfogónak kell lennie, különben az emberek kiskapukat találnak – hárított Taft. – Néhány ártalmatlan könyv fennakadhat a szélesebb rostán, de ezt az árat meg kell fizetnünk. Ha lenne bármi fogalma a jogalkotásról vagy a törvényhozásról, akkor tisztában lenne ezzel. De fogalma sincs az egészről. Most pedig, ha megbocsát…

– Nem csak ezekről a példákról van szó – folytatta Viv kétségbeesetten. – A listánk nagy része beletartozik.

– Nos, akkor bizonyára érti, miért volt szükség a törvénymódosításomra – felelte Taft, olyan szélesen mosolyogva, hogy ráncba szaladt tőle a szeme sarka. Viv elképzelte őt egy kampányállomáson, és eltűnődött, az emberek számára vajon tényleg hitelesnek tűnhet-e ez az imázs. – Nyilvánvaló, hogy a tanácsának több iránymutatásra volt szüksége azt illetően, mely regények olvasása felel meg a katonáink számára.

Viv csak pislogott erre.

– Azoknak a katonáknak, akik az életüket adják értünk? Ön szerint valóban arra van szükségük, hogy megmondjuk nekik, mit olvashatnak?

Látszólag érzékelve a botlását, Taft megpróbált időt nyerni magának azzal, hogy felkapta a szalvétáját, és megtörölgette az állát.

– Nos, akárhogy is, én az adófizetőket védem, akik nem akarják, hogy egy diktátor által jóváhagyott propagandára költsük a pénzüket, aki immáron a negyedik ciklusát igyekszik bebiztosítani.

Persze, hisz innen eredt ez az egész. Taft mély és olthatatlan gyűlöletet táplált Roosevelt elnök iránt, amit nem is igyekezett titkolni. Roosevelt viszont elég népszerű volt ahhoz, hogy Taftnak ravasznak kelljen lennie, amikor őt támadja.

Márpedig Roosevelt hangos támogatója volt mind a Háborús Idők Könyvtanácsának, mind rendkívül sikeres kezdeményezésüknek, hogy minden hónapban többmilliónyi puha kötésű regényt szállítsanak a tengerentúlon szolgálatot teljesítő hazafiaknak. A Katonák Könyvtára olyan népszerűvé vált, hogy Taft pontosan tudta, Roosevelt felhasználja majd az őszi kampányidőszak beszédtémájaként. Azzal, hogy cenzúrázási politikájával lényegében a könyvek kilencven százalékát betiltotta azok közül, amiket a tanács a katonáknak szeretett volna küldeni, Taft olyan szinten gúzsba kötötte a kezdeményezést, hogy az jelentéktelenségbe fulladt.

– Igen, szemmel láthatóan a szívén hordozza a költségvetés ügyét – jegyezte meg Viv. Szavaiból valósággal csöpögött a fagyos gúny, ahogy körbepillantott az ebéd maradékain, aminek az árából egy teljes hónapig fedezhették volna a tanács kiadásait.

Taft ingerülten odakapott felé; ujjbegyei Viv csuklójába mélyedtek. Biztos volt benne, hogy másnapra be fog lilulni.

– Eddig türelmes voltam a kis hisztijével, fiatal hölgy – mondta Taft, súlyával a boksznak préselve Vivet. – De emlékeztetni szeretném, hogy az Amerikai Egyesült Államok egyik szenátorával beszél.

Viv azonban cseppet sem volt hajlandó meghátrálni.

– Tudja cáfolni? Mivel bizonyítja, hogy ez nem több, mint arra tett kísérlet, hogy megsemmisítse a tanácsot, és közben kárt okozzon Rooseveltnek?

– Semmit sem kötelességem bizonygatni magának – felelte Taft, rosszindulatúan köpve oda a magának szót, kinyilatkoztatva ezzel, hogy Viv számára annyit sem ér, mint egy agyoncsapni való légy. Jelentéktelennek tartotta.

Meglehet, Viv – egy nő, aki hat hónappal ezelőttig aligha rendelkezett jótékonysági ebédek szervezésén és hadikölcsön-kötvények gazdag barátokra sózásán kívül bárminemű tapasztalattal – valóban jelentéktelen volt a dolgok nagy egészét nézve, ebben a háborúban és a politikában.

De abban a pillanatban, a fölé tornyosuló Tafttal, aki kétségkívül hitte, hogy megfélemlítheti őt, ahogyan megfélemlített maga körül mindenki mást is a hangoskodásával és erőszakosságával, Viv eldöntötte, hogy ezt a hegyet akkor is megmássza, ha belepusztul.

Akármilyen jelentéktelennek is bizonyul erőfeszítése, ki kellett állnia magáért.

– Hazánk fiai ezeket a könyveket viszik magukkal a csatába – mondta olyan lágyan, amennyire csak képes volt, hogy még keményebben üssön mondandója. Meg sem próbálta kitépni csuklóját Taft szorításából; a szenátor így talán érezte pulzusának állhatatos dobolását és meggyőződésének bizonyosságát. – A múlt héten egy férfi elküldte nekem a Tom Sawyer kalandjainak egy példányát. Köszönetképpen küldte a véráztatta könyvet. Tudja, a bajtársa ugyanis annak a könyvnek hála nevethetett egy jót a halála előtti estén.

Viv hagyta egy percig, hogy ez leülepedjen, majd folytatta mondandóját:

– Egy könyvnek hála, amit nem kaphatott volna meg, ha a maga cenzúrázási politikája csupán pár hónappal hamarabb életbe lép.

Ha nem figyelte volna olyan közelről, észre sem veszi, hogy Taft torka liftezett egyet, ahogy nagyot nyelt. Egy fájdalmasan sajgó pillanatig Viv azt hitte, hogy talán sikerült áttörnie a falat. Aztán Taft visszahúzódott, benyúlt a kabátzsebébe és előhúzott néhány bankjegyet.

Ledobta őket a művek tetejére, amiket Viv azért hozott, hogy Taft arcába vágja őket.

– Menjen, vegyen magának valami szépet, édesem! A fontos dolgokat meg hagyja inkább a férfiakra!

Aztán felállt, jelzett a cimboráinak, akik mindezalatt a fal mentén tébláboltak, és anélkül távozott, hogy egyszer is visszapillantott volna.

2. fejezet

Berlin

1932. december

A téli vásár bódéi között kifeszített fényfüzérek csillagként ragyogtak Althea James hidegtől el-elhomályosodó tekintete számára. Nevetés örvénylett körülötte, egyre mélyebbre húzva őt a zajos nyüzsgésbe, mely betöltötte az amúgy csendes teret, csupán néhány háztömbnyire a máskülönben sokkal forgalmasabb Potsdamer Platztól.

Mindannak ellenére, amit Althea a Németországot továbbra is gyötrő gazdasági bizonytalanságról hallott, a vásár életkedvtől és ünnepléstől zsongott jóval azután is, hogy véget ért a Nagy Háború. Púpos nagymamák alkudoztak az árusokkal csecsebecsék és pörkölt fahéjas mogyoró fölött, komolykodó arckifejezés mögé rejtve vidámságukat, nehogy rászedjék őket. Gyerekek szaladgáltak kacagva a tömegben, szerelmespárok sétálgattak kéz a kézben, valahol a közelben pedig egy zenekar játszott lélekemelő dalokat, miközben egy bekapcsolódó vándorkórus énekétől lüktetett és szikrázott a levegő.

Berlin varázslatosnak tűnt Althea számára. Úgy érezte, mintha megbabonázták volna. Kezében a jegyzetfüzetével azon kapta magát – mint már számtalanszor a héten, mióta a városba érkezett –, hogy kétségbeesetten igyekszik megragadni a jelenetet, amely annyival nagyobb és lenyűgözőbb volt, mint bármi, amit addig megtapasztalt, mintegy burokban felnőve a vidéki Maine-ben.

Diedrich Müller professzor, kapcsolattartója a Humboldt Egyetemről olyan bujkáló szeretetről árulkodó félmosollyal figyelte őt, hogy Althea úgy érezte, le kell hajtania a fejét, és eltennie mindent a télikabátja zsebébe.

– Ugyan, abba ne hagyd miattam! Csupán élvezem, hogy megfigyelhetek egy híres írót a munkája közben – mondta nyugodt hangon Diedrich. Hangjából hallatszott, hogy ért hozzá, hogyan kell bánni a szociálisan ügyetlen emberekkel.

Egy héttel korábban, amikor Althea hosszú útja végén New Yorkból Rostock kikötőjébe érkezett, Diedrich látványára kis híján orra bukott. Tájékoztatták ugyan, hogy egy irodalomprofesszor vár majd rá, amikor megérkezik a hajója Németországba, ám ő egy idősebb úriembert képzelt el, aki olthatatlanul vonzódik a tweedzakók és az elvont versek iránt. Legkevésbé sem számított a filmcsillagokat megszégyenítően káprázatos Diedrich Müllerre, az ő mézszőke hajával, jegeskék szemével és könnyed sármjával, mely csak úgy sugárzott róla.

Még a hangja is vonzó volt – akcentusa sűrű fenyőerdőkben magasodó gótikus kastélyok képeit idézte Althea gondolataiba, és olyan történeteket, amikben csúnya, nagy farkasok egyetlen harapással faltak fel kislányokat.

Ha Althea valaha is megtette volna őt egy regénye szereplőjének, a szerkesztője bizonyára túl tökéletesnek, túl valószerűtlennek ítélte volna.

– Ugyan, nem fontos – tiltakozott Althea, még mindig szokatlanul kezelve, hogy úgy tekintenek rá, mintha mindig lenne valami érdekes mondanivalója. Mielőtt a bemutatkozó regénye olyan elsöprő mértékben és teljesen váratlanul felkeltette volna a világ érdeklődését, az egyetlen ember, akivel rendszeresen beszélgetett, az öccse volt, Joe, akinek családtagként amúgy sem igazán volt választása. – Csak buta firkálmányok.

– Nos, remélem felhasználod majd ezeket a buta firkálmányokat és egyéb leírásokat is pompás városunkról a következő könyvedben!

– Még szép! – Althea sejtette, hogy ez volt az egyik elsődleges oka annak, hogy Németországba invitálták. Hogy pozitív fényben tüntesse fel az országot.

Arról már nem tett említést, hogy mintha elvesztette volna történetmesélő képességét, egészen azóta, hogy a sors fintora kiragadta őt az ismeretlenségből. Minden alkalommal, amikor megpróbált nekilátni következő regényének, az üres lapok gyúnyosan néztek vissza rá. Mégis hogyan kellene megugrania üstökösként való első szárnyalását?

Még a jegyzetfüzetek is, amiket azóta töltögetett, hogy megérkezett Berlinbe, csak üres szavakkal voltak tele, amik közel sem értek fel ahhoz a képhez, ami elé tárult.

– Nincs gyönyörűbb látvány, mint ez a város télen – folytatta Diedrich, átnyújtva egy bögre gőzölgő forralt bort, amit az imént szerzett. – Kivéve talán egy olyan hölgyet, aki értékeli annak ragyogását.

Althea leküzdötte arca pirulását, és elmerengett, vajon képes lesz-e hozzászokni valaha is a férfi flörtöléséhez.

– Csak talán?

Kérdésére felvillant a ragyogóan fehér fogsor, ami tulajdonosa őszinte derültségéről árulkodott.

Miért ilyen nagy a szád?

Jelen állás szerint, ha ő a farkas, akkor Althea lenne Piroska?

Diedrich közel hajolt hozzá, ajkai a lány fülét csiklandozták.

– Az a hölgytől függ.

Althea elvesztette csatáját a pirulással, mely megállíthatatlanul felszökött a nyakán. Kizárt, hogy Diedrich rá gondolt. Egyszerűen lehetetlen.

Altheának nem voltak illúziói saját szépségét illetően. Nem arról volt szó, hogy taszítónak tartotta volna magát, de az a típus volt, akit mindig is inkább az intellektusa miatt dicsértek a külseje helyett. Minden más hétköznapi volt vele kapcsolatban, kezdve a barátságos, de felejthető arcával és szemével, egészen a szeplőkig, amiket aranyosnak ítéltek, amikor még fiatalabb volt, de mostanra már csupán kéretlen tanácsokban van osztályrésze miattuk az arcpúder használatáról.

Ma este valóban megkísérelt megfelelni annak a képnek, ami Diedrich fejében élhetett a kifinomult, világhírű szerzőről, aki Althea papíron volt. Bár a nehéz hajzuhataggal, ami mintha sosem akart volna ott maradni, ahová fésülte, nem igazán tudott mit kezdeni, de legalább ellátogatott egy butikba előző nap – az olyan boltok egyikébe, ahol még hozzányúlni sem igazán mert bármihez is –, hogy vegyen egy ruhát, ami nem ment ki már legalább két évtizede a divatból.

Diedrich érzéki mosolya újdonsült ruhája láttán azonban megerősítette a lányban, hogy végül minden percnyi idegeskedést megért rögtönzött döntése.

Miután Althea megitta a bort, Diedrich odanyújtott neki egy édes péksüteményt.

– Mindent meg kell kóstolnod, kedves, amit a kultúra kínál.

– Magát is beleérti ebbe a listába, Müller professzor? – kérdezte Althea, tudván, hogy az arca mostanra már elképesztően rózsaszín lehet. Remélte, hogy a férfi majd betudja ezt a hidegnek.

– Miss James! – mormolta Diedrich, hangjában bujkáló elégedett dorgálással, amit Althea csupán másodkézből ismert azokról az estékről, amiket az öccse pubjának legtávolabbi sarkába húzódva töltött odahaza. Így beszéltek ugyanis azok a férfiak, akik érdeklődtek egy bizonyos nő iránt.

Ahogyan azt gyakran tette, amikor ideges volt, Althea megpróbálta elképzelni, hogy inkább írja a jelenetet ahelyett, hogy ő maga élné meg azt. Mit tenne, ha ő lenne a főszereplő a slampos barát helyett, aki csak azért van ott, hogy kontrasztot adjon? Miképp cselekedne, ha ő lenne Lizzy Bennet Charlotte Collins helyett?

Összeszedve minden bátorságát, Althea tett egy fél lépést Diedrich felé, majd pimasz mosollyal megpördült, és addigi lófrálásuknál sokkal gyorsabban nekiiramodott; a kihívás magától értetődő volt.

Kapj el, ha tudsz!

Azzal, hogy elengedte Diedrichet, Althea azt hitte, talán eltévedhet, esetleg túl sok lehet neki a forgatag. Ha az ember elszakad a társától egy tömeg közepén, könnyen megszédülhet, és rátörhet az émelygés – különösen egy olyan városban, amit nem ismert, és ahol legfeljebb tűrhetően beszélte csak a nyelvet.

Volt azonban valami különleges abban a vásárban – az övéinek simuló vállakban, a szórakozottan odaforduló félmosolyokban és a kabátja szegélyét húzkodó gyerekekben. Ahelyett, hogy maga alá temette volna egy kontrollálhatatlan és ijesztő lavina, Althea úgy érezte, hópiheként táncol egy hatalmas viharban.

Így érezte magát, mióta csak Berlinben lelépett a vonatról.

Ez előtt az út előtt csupán egyetlen egyszer hagyta el életében Owl’s Headet, akkor is csupán azért, hogy találkozzon a szerkesztőjével New Yorkban a regénye megjelenésének napján. Megrémisztette a gondolat, hogy egy másik országba utazzon, egyes-egyedül. Otthon nem egyszer ki is csomagolta a táskáit.

Feltette magának a kérdést: Mi a legrosszabb, ami történhet?

Meghalhatsz, suttogta válaszát a félelem.

És mi a legjobb?

Élhetsz.

Althea aztán utoljára ismét becsomagolt a táskáiba, és maga mögött hagyta sziklák menti házikóját.

A karaktereinek teremtett világokban mindig biztonságban érezte magát, a valóságban viszont sosem találta igazán a helyét. Berlinbe azonban végre úgy érezte, talán képes lenne beilleszkedni.

Kellett neki néhány másodperc, mire felfogta, épp egy tömeg kellős közepén ácsorog. Azután eszmélt csak rá, éppen mit is bámul annyira.

Könyvek.

Úgy érezte, odavonzották magukhoz – mintha egy horog akadt volna puha hasába, amitől megfeszült a zsinór, és addig húzta őt, amíg a kereskedő előtt nem találta magát, a bőrkötéses könyvek kipakolt kötetei között.

– Kiváló ízlése van a hölgynek – jegyezte meg a férfi angolul, bár a szavak közti szünetek jelezték, hogy nem beszéli kifejezetten folyékonyan a nyelvet.

– Reinmar von Hagenau – lehelte Althea, visszarántva a kezét, nehogy véletlenül ujjlenyomatokat hagyjon a kincsen. Von Hagenau nagyon kedvelt minnesänger volt, ami lényegében a trubadúr német megfelelője. A tizenkettedik században élt és kortársai is nagyra becsülték, akik hozzá hasonlóan mind a lovagi szerelemről és erényekről írtak lírai költeményeket és dalokat.

A kereskedő tekintete hasonlóképp időzött el a könyvön, ahogyan a szülők figyelik fiatal gyermeküket. Amikor felnézett, úgy tűnt, azt olvassa le Althea arcáról, némiképp rokon lélek lehet.

– Túl drága, igaz?

Althea elmosolyodott, megvonta a vállát, és németül próbálkozott:

– Elnézést kérek, én…

– Ugyan, ugyan! – mondta a kereskedő, szó szerint elhessegetve bocsánatkérését, majd leguggolt az asztala mögé, és előhúzott egy vastag könyvet, ami bár kemény fedeles volt, és tartós, egyértelműen kevésbé volt míves, mint a kiállított kötet. Két kézzel a lány felé nyújtotta. – Az öné.

Althea elvette, majd ujjait végigfuttatta a borítón, hogy lesöpörje azt a néhány hópelyhet, amik ráhullottak. Kis híján levegő után kapott örömében, amikor meglátta a címet – egy egyszerűbb kiadása volt a Von Hagenau-gyűjteménynek.

– Mennyi? – kérdezte Althea a pénztárcája után kotorászva. Bizonyára jóval megfizethetőbb volt a gyűjtőknek szánt verziónál, de nem volt benne biztos, hogy lesz rá nála elég. A pénz, amit a kiadója kínált neki a következő regényéért, megváltoztatta az életét, azonban csak óvatosan költött belőle, mert azon aggódott, talán visszakövetelik majd az egészet, ha nem sikerül olyan minőségű munkával előrukkolnia, amit elvárnak tőle.

– Ajándék – felelte a kereskedő, majd finoman meghajolt. Egyszer megpaskolta a szíve fölött mellkasát, aztán Altheára mutatott. – Die Bücherfreundin.

– „A könyvek barátja” – mormolta Althea mögül Diedrich, tenyerét a derekára téve, elég közel állva hozzá, hogy a mellkasa Althea hátának simuljon, amikor beszívta a levegőt.

– Die Bücherfreundin – ismételte meg magának Althea. Udvarias énje próbált ragaszkodni hozzá, hogy mégis fizessen a verseskötetért, de ha emiatt úgy érezte volna a férfi, hogy visszautasítja nagylelkűségét, annak sokkal nagyobb lett volna az ára, mint a könyvé valaha is lehetett volna.

Végül feltartotta az ujját, majd az oldaltáskájába túrt, és kihúzott belőle egy Alice Csodaországban kötetet, amit talizmánként tartott magánál. A közte és a Csodaországba pottyant, eltévedt és ámulatba ejtett Alice közti párhuzamokat túl erősnek találta ahhoz, hogy ne érezze rendkívül megnyugtatónak tényüket.

– Ajándék – ismételte szándékosan papagáj módjára, bár ő németül próbálkozott, viszonozva a férfi iménti gesztusát.

A bácsi az idősekre jellemző enyhén remegő kezekkel átvette tőle, és elmosolyodott, amikor ráismert a könyvre, majd egy öleléshez hasonlatosan magához szorította azt.

Aztán bólintott egyet elismerés és búcsú gyanánt egyaránt, majd egy újabb vásárló felé fordította figyelmét.

Althea szeretett volna ott maradni, és elidőzni az élménybe burkolózva, de Diedrich már húzta is magával a vásár széle felé – a vacsoratervük felé, és talán a vacsorát követő terveik felé is, ha Althea továbbra is képes úgy viselkedni, mintha ő lenne a jelenet főszereplője ahelyett, hogy petrezselyemárusként tetszeleg. Persze csak ha képes lesz továbbra is Althea James berlini verzióját alakítani.

Noha azt hitte, esetlen kacérkodásával eddig sikeresnek bizonyult a piacon, a Spree mentén tett séta közbeni néhány próbálkozása mégis kudarcba fulladt. Diedrich némán a gondolataiba merült, ami egyáltalán nem volt jellemző a személyre, akit Althea úgy ismert meg, mint aki természeténél fogva vonzódik az élénk társalgás iránt. Aztán a vacsorájuk is csendben telt, mivel Althea sosem jeleskedett a bájcsevegés művészetében. Egész idő alatt aggódott, átrágva mindent, amit mondott, azon tűnődve, vajon tett-e valami rosszat.

Annak ellenére, hogy úgy tűnt, a nemzetközi irodalmi közösség nagy jelentőséget tulajdonított neki, Althea valójában tényleg csak egy egyszerű, hétköznapi lány volt. Még most is, hogy egy kulturális programban vett részt, amit arra találtak ki, hogy német származású „ismert és elismert szerzőket” hozzanak vissza anyaországukba egy-egy hat hónapos tartózkodás erejéig, nem tudta levetkőzni, hogy ne érezze szálhámosnak magát. Nemcsak azért, mert még mindig nem sikerült megbarátkoznia a gondolattal, hogy igazi íróként tekintsen magára, hanem azért is, mert sosem gondolt magára másként, mint amerikaiként.

Nagyszülei egy Köln melletti kis faluból származtak, Althea viszont a családi bibliakötetbe firkált neveken kívül semmit sem tudott róluk. Édesanyja soha sem mutatott érdeklődést a családfája iránt. Ők amerikaiak voltak, és kész; Marta Jamesnek senki sem mondhatott mást.

Mivel Marta fiatalon meghalt, Altheát túlságosan lefoglalta, hogy tovább terelgesse öccsét a felnőtté válás felé vezető úton, ezért nemigen járhatott máson az esze azon túl, hogy lesz-e elég pénzük cukrot venni az adott héten.

Bár lehet, Althea nem érzett igazi kötődést német felmenőihez, az ajánlat, hogy jöjjön Berlinbe, túl csábító volt ahhoz, hogy kihagyja. Közölték vele, ha elfogadja a részvételt, vár rá egy retúrjegy, egy ösztöndíj, egy lakás egy biztonságos környéken és egy kapcsolattartó egy helyi egyetemről, aki segít majd körbevezetni őt. Cserébe azt kérték tőle, hogy vegyen részt néhány politikai és társasági összejövetelen, illetve tartson pár beszédet A töretlen fényről – a regényről, mely átbillentette Altheát az amatőrből az „ismert és elismert” kategóriába.

Althea az alsó ajkát harapdálta, miközben figyelmesen tanulmányozta Diedrich arcát. A szemöldöke közti vonalak nem voltak mélyek; nem tűnt úgy, mintha rosszallóan ráncolná a homlokát. Akkor hát nem haragudott, csak elmélkedett.

Althea már épp azon volt, hogy megpróbálja oldani a hangulatot – mondjuk hogy hogyan, abban még ő sem volt biztos –, amikor Diedrich mintha lerázta volna magáról azt a furcsa érzést, ami addig a vállát nyomta.

– Szóval kedveled a német irodalmat – mondta Diedrich ugyanazzal a mosollyal, amivel a vásárban is megajándékozta őt.

Althea sütkérezett a melegségében, megkönnyebbülve, hogy a férfi továbbra is vonzalmat tanúsított iránta.

– Így van.

Diedrich arca felragyogott.

– Ajánlhatok akkor én is egy könyvet?

– Leköteleznél!

Diedrich kissé elfordult, hogy előszedhessen egy piros borítójú könyvet a kabátja belső zsebéből.

– Ez az egyik személyes kedvencem.

Az asztalukon pislákoló gyertya fénye rávetült a könyv aranyozott betűire, miközben Diedrich ujjai közt dédelgette a viseltes könyv gerincét. Bármi is volt az, egyértelműen nagy becsben tartotta az alapján, hogy magával hordozta. A borító egyszerű volt, és lényegre törő; semmi cirkalmas díszítés.

– Nagyon szívesen hallanám a gondolataidat róla.

– Ezer örömmel! – Althea rávillantotta legszebb mosolyát, amit csak elő tudott varázsolni, majd megérintette a könyv címét. Mein Kampf. Olvasni jobban tudott németül, mint társalogni vagy írni, úgyhogy a fordítás könnyen ment neki. – Harcom.

Diedrich helyeslően bólintott.

– Biztos vagyok benne, hogy igen lenyűgözőnek fogod találni.

Habár Altheát nem különösebben izgatták az önéletrajzok, annyira azért képben volt, hogy felismerje a szerző nevét, ugyanis ő volt a berlini ittlétét finanszírozó párt vezére. Hogy udvarias legyen, csak annyit mormolt:

– Biztosan úgy lesz.

3. fejezet

New York

1944. május

Viv végzet asszonya alteregója magabiztosságával együtt tűnt tova; mindkettőt rendre eltiporták abban a steakhouse bokszban.

Semmi ideje nem volt azonban arra, hogy átöltözzön valami kevésbé drámaiba, ugyanis épp egy kis West Village-i italozásra volt hivatalos. Amikor megbeszélték a programot Harrison Gardinerrel, a William Morrow kiadó szerkesztőcsapatának egyik feltörekvő csillagával, még azt remélte, hogy ünnepelni fognak. Most már csak valami erősre vágyott, hogy alkoholba fojthassa a düh, szomorúság és megalázottság furcsa keverékét, ami oly kényelmetlenül kavargott mellkasában.

Gyalog tette meg útját, mivel a bár, ahová megbeszélték találkozójukat, csupán néhány háztömbnyire volt az étteremtől. No meg persze a friss levegőre is szüksége volt, mert attól tartott, hogy ha metróra száll, és duzzogni kezd, a könnyek biztosan tönkretennék a szemfestékét, amit még aznap délelőtt kent fel. Márpedig ha egyszer sírni kezd, aligha tudja abbahagyni. Úgy érezte hát, mintha csak lesben állt volna a gyász, a sebezhetőség legapróbb jelére várva. Többnyire kordában tudta tartani az érzést, de az olyan pillanatokban – mint amilyen ez is volt –, amikor másra sem vágyott jobban, mint hogy beszélhessen Edwarddal, olyankor vágta mellbe legdurvábban a felismerés, hogy már soha többé nem lesz rá alkalma.

Viv megpillantotta Harrisont a White Horse Tavern mocskos ablakán keresztül; egy fiatal nővel csevegett, aki úgy nézett ki, mintha épp most szállt volna le az Iowából érkező buszról.

Volt már egyáltalán olyan alkalom, hogy Harrisonnal koktélozást beszéltek meg, és a férfi ne találta volna meg azonnal a legközelebbi kapható nőt, hogy flörtölhessen vele? Viv szemforgatással reagált a látottakra, de aztán elnevette magát – az első alkalommal azóta, hogy egy órával ezelőtt besurrant abba az étterembe.

Belépett a bárba, mire az ajtó mellett álló, torzonborz művészforma ürge egy halk füttyentéssel díjazta őt. A férfi valószínűleg elég részeg volt már, hogy ne lásson tisztán, máskülönben nem tisztelte volna meg Vivet az úgynevezett csodálatával.

Nem mintha Viv ne tudta volna, hogyan vonja magára a tekinteteket. Csontosabb volt, mint a magazinok lapjait ékesítő hölgyek, és még a férfiak által gyakran vadászrepülőik műszerfalára tűzött Betty Boop eszményképéhez viszonyítva is nyúlánknak számított. Tisztában volt vele, hogy a hosszúkás vonalak a hegyes állal, a magas arccsontozattal és az eperszőke hajjal párosítva sajátos vonzerővel bírnak, és érdekessé teszik a külsejét. Akár egy róka, mondták neki nemegyszer olyan férfiak, akik valószínűleg azt gondolták, kreatívan fogalmaznak. Mégsem volt az a típus, aki után elismerően füttyögtek volna idegenek. A józan idegenek legalábbis biztosan nem.

Ignorálta hát a férfit, és átsétált a termen, hogy Harrison oldalába csimpaszkodjon. Az iowai lány összerezzent, nagy kék szemét Vivre kapta, selymes bőrét pedig elöntötte a pír.

– No lám, mi történik, ha kések! – cukkolta Viv, lekapva az olajbogyót Harrison italáról. – Rögtön találsz magadnak egy másik randipartnert. Hagytad egyáltalán, hogy kihűljön újdonsült partnerecskéd előtt a szék?

– Nem, én nem… – sietett őt biztosítani a lány, de Viv csak rákacsintott. A lány elpirult, majd letántorgott a bárszékről, és kisurrant az ajtón a végtagok és szoknyák forgatagán keresztül.

Harrison figyelte, ahogy elmegy, aztán vizslató tekintetét visszakapta Vivre.

– Ez gonosz volt.

Viv elfoglalta a lány frissen megüresedett helyét.

– Ugyan, kérlek, nem mintha szerelem lett volna. Még a nevét sem tudtad.

– Az életben vannak a neveknél fontosabb dolgok is, babám – mondta Harrison bárminemű indulat nélkül a hangjában, és már jelzett is a közelben lézengő pultosnak két friss martiniért.

– Persze, mondjuk a méretei – felelte Viv, körömcipője csúcsával Harrison sípcsontjába rúgva.

Harrison elvigyorodott, és lekapta az olajbogyót Viv italáról, mielőtt még tiltakozhatott volna.

Amikor először találkoztak, Harrison rajta is megpróbálta bevetni a sármját. Sötét hajú volt, és vékony, már-már jóképű, bár egy csöppet hosszúkás arcú, a szemei pedig túlságosan közel álltak egymáshoz. Sikerült megnevettetnie Vivet, aki úgy gondolta, biztosan a humora lehet vonzerejének a kulcsa. Mivel azonban Viv nem viszonozta a flörtölést, Harrison azonnal meghátrált, és maradtak pusztán a barátságnál.

Magányos éjszakákon Viv néha sóvárgott a pillangók után, amiket csak egyszer érzett életében. A legsötétebb órákban azt kívánta, bár megadatna számára is, hogy találkozik egy szellemes, vonzó férfival, akinek hála megbolondítaná őt is a lehetőség szédítő érzése, amitől mindenki más rendre úgy megkergült körülötte.

Aztán eszébe jutott a fájdalom, ami azoknak a pillangóknak az emlékével együtt jár, és a melegségre gondolt, ami elárasztotta őt minden egyes barátsággal, amit kötött. Eltartott neki néhány évig, de végül rájött, hogy a szeretet nem csupán egy fehér ruhás esküvőről kell, hogy szóljon; lehet az akár egy közös italozás és pletykálás is egy máskülönben szörnyű napon.

– Gratulálok a Túl elfoglalt a halálhoz[2] megjelenéséhez! – mondta Viv.

Harrison a barátja volt, azonban egyben ragyogó fiatal tehetség is egy nagy kiadónál, ami azt jelentette, hogy Viv a tanácsnál végzett munkája révén is figyelemmel kísérte őt. Kötelességei körébe tartozott, hogy tudjon róla, mik szerepelnek a különböző kiadók listáján az adott szezonban, mik lesznek a következő bestsellerek, és miken dolgoznak épp a legkiválóbb szerkesztők. Ezek a részletek segítettek neki eldönteni, mely könyvek képezzék részét a Katonák Könyvtára havonta frissülő szállítmányának.

A Túl elfoglalt a halálhoz egy remek kis bűnügyi regény, mely egy közkapcsolati tanácsadóról és egy vagány hősnőről szól, aki túl sok bourbont iszik, és jeleskedik a kockajátékokban. Nem mintha valaha beismerte volna Harrisonnak, de némiképp talán még fel is használta a hősnő leleményességét a Tafttal való kétségbeesett terve kifundálásához.

– Annyira lenyűgözött, hogy egy ültő helyemben kiolvastam.

– Na jól van, ki vele. Mit akarsz tőlem, hogy így hízelegsz? – Harrison szünetet tartott, végigmérve partnere tetőtől-talpig fekete ruházatát. – És mondd csak, van ennek bármi köze a besurranó tolvaj szerelésedhez?

Viv pózba vágta magát, és úgy tett, mintha egyike lenne a lányoknak a mostanában népszerű ponyvaregényekből.

– Egy finom társasági hölgyből vált ékszertolvaj, akinek aranyból van a szíve. Már látom is magam előtt a borítót.

Harrison felnevetett, Viv pedig egy huncut mosollyal törte meg alig egy pillanattal ezelőtt magára öltött szerepét. A mókázás azonban ahogy jött, úgy el is illant, mire Viv két, úrinőhöz koránt sem illő korttyal ledöntötte az italát, majd komolyra fordította a szót:

– Roosevelt múlt héten engedélyezte, hogy törvénybe iktassák a katonák szavazásáról szóló előterjesztést.

– Szent Isten – lehelte Harrison, mert bárki, aki kicsit is odafigyelt, tudta, hogy mit jelent ez.

Még akit nem érdekelt, az is tisztában volt vele, hogy a katonák szavazásáról szóló új előterjesztésnek át kellett mennie a rostán; végtére is szégyenletes volt, hogy milyen kevés katona adhatta le szavazatát az előző választás során. A törvényjavaslat gyakorlatilag ezt volt hivatott megoldani. A republikánusok viszont tudták, hogy ha több katona szavaz, az egyet jelent Roosevelt győzelmével, úgyhogy annyiszor tettek keresztbe, hogy megakasszák a folyamatot, ahányszor csak tudtak. Amint rájöttek, hogy a törvényjavaslat akkor is át fog jutni a kongresszuson, ha törik, ha szakad, elkezdtek hozzácsapni mindenféle szabályozást, amit valaha is törvénybe akartak iktatni; nem számított, hogy az mennyire volt haszontalan, öncélú vagy drága.

Természetesen ezek közé tartozott Taft cenzúrázó törvénymódosítása is, és az azzal járó támadás a Roosevelt szívügyének tekintett projekt ellen.

Harrison a zakója zsebébe nyúlt egy cigarettáért. Nyújtott egyet Vivnek is, aztán meggyújtott egy gyufát. Viv a lángba tartotta cigarettájának végét, miközben arra gondolt, hogyan tanította őt Edward cigizni, amikor még csak tizennyolc volt, és a fenekén még ott volt a tojáshéj. Önfeledt vidámság játszott Edward szemében, miközben formákat fújt a füstből.

Sajgó fájdalom kezdett lüktetni a bordái alatt, mire Viv ismét elzárta magában mélyre az emléket.

– Mi lesz így a kis projektetekkel, a Katonák Könyvtárával? – kérdezte Harrison, miután ő is szívott a cigijéből.

– Nem vagyok benne biztos, hogy a „kis” jelzőt használnám egy olyan kezdeményezésre, ami minden hónapban könyvek millióit szállítja a külföldön állomásozó katonáknak – mondta Viv, tudatosítva magában, hogy mosolya a kelleténél többet villantott metszőfogából.

Aztán felsóhajtott, és bólintott, amikor a pultos intett neki egy üveg ginnel. Nem Harrison volt a célpontja, úgyhogy nem lett volna igazságos rajta levezetnie a frusztrációját. Néhány slukk után vadul elnyomta cigarettáját.

– Mondjuk úgy, működőképes marad – sikerült végül rendes válasszal szolgálnia Harrison kérdésére.

Azonban épp ez volt a gond. Lehet, hogy a Katonák Könyvtára program Taft szabályozása alatt is működőképes maradt, viszont kizsigereltek belőle mindent, amitől azelőtt olyan eredményes volt.

– Igazi rohadék ez a Taft, mi?

– Enyhén szólva. – Viv ezúttal lassabban kortyolt egyet a második martinijából. – Frusztráló nézni, hogy állandóan az olyan férfiak nyernek, mint ő.

– Mármint a politikusok? – kérdezte Harrison, felvonva az egyik szemöldökét.

– Inkább zsarnokok – javította ki Viv. – Persze Taft azért nem egy Hitler, de akkor sem több egy terrorizáló zsarnoknál. Annyira elegem van már az ilyen emberekből. Neked nem?

– Vézna, gyenge tüdejű, szemüveges könyvmoly voltam gyerekként, aki Bronxban járt állami suliba – mondta Harrison, elfújva Viv felől a füstöt. – Kijutott számomra bőven a fajtájából.

– És én komolyan azt hittem, hogy megállíthatom őt. – Viv a fejét ingatta, és kinevette saját magát.

– Ez úgy hangzik, mintha feladnád – felelte Harrison. – Ugyan már, az a Viv, akit én ismerek, sosem adja fel!

Viv az alsó ajkát harapdálta, félig büszke, félig zavarba hozott pillantást vetve rá.

– Alig egy órája támadtam le a pasast az ebédje közben egy midtowni étteremben.

Meglepett hallgatás követte a vallomást, majd Harrison dörgő morajjal elnevette magát, ami elég hosszan tartott ahhoz, hogy Vivet fanyar mosolyra késztesse.

– Legjobb tudomásom szerint csak két napig lesz a városban, úgyhogy muszáj volt tennem valamit – magyarázkodott Viv, miközben Harrison a szeme sarkát törölgette.

– Ó, bár lehettem volna légy a falon! – mondta Harrison, miután sikerült némiképp összeszednie magát. – Gondolom, nem vonta vissza ott helyben az átkozott tiltását.

– Közel sem voltam olyan vakmerő, hogy egyenesen ezt kérjem. Én csak azt szerettem volna, ha átírja a rendelkezést, hogy ne legyen olyan átfogó.

– Na és most?

Viv megdörzsölte még érzékeny csuklóját, és közben Taftra gondolt, ahogyan fölé tornyosult, meg az áporodott, fokhagymaszagú leheletére.

– Most? Tönkre akarom tenni a pasast.

Kicsit elpirult a saját szavaiból kihallott, árnyalatnyi gonosz mániákusságtól, Harrison viszont ezzel egy időben egy kuncogáshoz szörnyen közel álló hangot hallatott, ami alapján bizonyossá vált: sikerült megfelelő partnert választani a délutáni italozáshoz.

– Van már valami terved, hogyan szeretnéd ezt kivitelezni? – kérdezte Harrison egy pillanattal később, miután ismét magára öltötte kifinomult, modern férfihoz méltó viselkedését.

– Már mindent bevetettem, ami csak eszembe jutott, de lópikulát sem értem el az erőfeszítéseimmel – panaszolta Viv.

– Ha ez egy könyv lenne, tudod, melyik ponthoz érkeztünk volna most el? – kérdezte Harrison.

– Van egy olyan érzésem, hogy mindjárt megmondod.

– Ez itt, kérlek – bökött Harrison ujjával a pultra, hogy hangsúlyt adjon a mondandójának –, ez az a pont, amikor szembesülünk vele, hogy minden elveszett.

– És ez nagyjából így is van – felelte szárazon Viv.

– De a minden elveszett pillanat még nem a befejezés, mint azt te is jól tudod – kezdett belelendülni Harrison. – Senki nem zárná le így a történetét. Most következik csak az események kibontakozása, a tetőpont és végül a megoldás, azaz a boldog befejezés.

– Hányat ittál, drágám? Ha nem tűnt volna fel, nem egy könyvben vagyunk – mutatott körbe Viv.

– Nem? – kérdezte Harrison túlzott döbbenettel a hangjában, és elkerekedett szemekkel pillantott ide-oda, mire Viv ismét sípcsonton rúgta.

– Nézd – sóhajtotta Harrison, felhagyva a színészkedéssel –, tudom, hogy a való élet sokkal lehangolóbb és reménytelenebb, mint egy jól felépített regény. Nincs mindig happy end, és persze néha az is megesik, hogy végül a gonosz győzedelmeskedik. De gyakran igenis a jó srácok nyernek. Miért ne lehetne ez is egy ilyen alkalom?

– Mert nem tudok a semmiből előrántani egy happy endet pusztán azért, mert eléggé akarom azt – felelte Viv. Szinte fájt beszélnie erről, és az sem segített, hogy Harrison úgy tett, mintha egyszerűen csak elfelejtett volna egy nyilvánvaló stratégia szerint cselekedni. Bárcsak ügyesebb, okosabb vagy ravaszabb lett volna; akkor már a felterjesztése pillanatában elkaszálhatta volna Taft törvénymódosítását.

– És mi lenne, ha megpróbálnád te magad létrehozni a saját happy endedet, itt és most? – kérdezte Harrison. – A munkád miatt te is ugyanúgy történeteket mesélsz, mint az írók, Viv.

– Mesélhetek én történeteket, amíg bele nem zöldülök – mondta kissé ingerlékenyen Viv. – Az még nem szabadít meg a bírságoktól és a börtönbüntetéstől, ami Taft szabályozásával jár.

– Tudom, de…

Viv feltartott kezét, hogy belefojtsa a szót.

– Mi a konkrét javaslatod, pontosan mit kellene tennem?

– Nem tudom – ismerte el csüggedten Harrison, mire Viv felnevetett, és a keserűség, mely ott fortyogott benne barátja hetyke optimizmusa miatt, hirtelen elpárolgott. – Hittem benne, hogy a gondolatmenetem valami fontos felé vezet, de aztán a nyomvonal hirtelen véget ért egy szakadéknál.

– Üdv az elmúlt hat hónapomban!

– Azért adhatnál neki egy esélyt – folytatta Harrison, újabb kört rendelve mindkettejüknek. – És amíg agyalsz, közben hülyére ihatjuk magunkat.

– Ez az ötleted már sokkal tetszetősebben hangzik – tapsikolt lelkesen Viv, majd a bárpult és az üres pohara felé fordult.

A délután hátralévő részét botrányos stratégiák kifundálásával múlatták, hogy valamiképp eljuthassanak ebből a minden elveszett pillanatból a csodálatosan boldog befejezésükig. Néhány közülük nonszensz módon így vagy úgy, de haszonállatokról szólt, néhány komolyabb felvetésben pedig Viv szenvedélyes beszédet tartott a szenátus ülésén, nyilvánosan megszégyenítve Taftot. Hogy hogyan juttatnák őt a pódiumra, azt egyikük sem vesződött kitalálni. Mindketten tisztában voltak vele, hogy a társalgás már órákkal korábban éles kanyart vett a realitástól.

Mire az éj sötétje elkezdett bekúszni az ablakokon, Viv már nem érezte úgy, mintha kivájták volna a mellkasát. Az is igaz persze, hogy egy olyan épkézláb tervhez sem jutottak közelebb, amivel megdönthetnék Taft cenzúrázási politikáját.

– Tudod, hallottam egy helyről a napokban – mondta Harrison, az alkohol hatására csupa hanyagul odavetett magánhangzóval. – Talán megérne egy látogatást. Bár elég messze van. Brooklynban.

Tollért és noteszért nyúlt a zsebébe, majd lefirkantott egy címet.

– Mi van Brooklynban? – kérdezte Viv, és közben próbált átpillantani a férfi válla fölött.

Harrison egy hatalmas vigyorral az arcán csúsztatta Viv kezébe a papírt.

– Inspiráció.

A remény gyenge hajtásai kezdtek kisarjadni Viv vereségének hamvaiból, ahogy végigfuttatta ujjbegyét a szavakon.

A Nácik Által Betiltott Könyvek Amerikai Könyvtára.

4. fejezet

Párizs

1936. október

Hannah Brecht a tél beköszöntekor szerette legjobban Párizst.

Tudta, hogy kevesen osztották ezt a véleményt, mert a legtöbben az Eiffel-toronynál való piknikezést tartották a párizsi élet csúcsának egy gyönyörű nyári napon, de ahhoz a gondolatához hasonlóan, hogy Párizs összetört szívvel volt a legjobb, Hannah azt is szentül hitte, hogy a város a sivár hidegben mutatta meg legigazabb arcát.

Hannah keresztülbiciklizett a tizennegyedik kerület külvárosi utcáin, miközben széles szárú fekete nadrágja bizonytalanul flörtölt a kerekek küllőivel; puha, barackszínű gyapjúsapkája szinte bármely pillanatban kész volt messzire szállni a szélben; sötét fürtjei pedig ki-kiszabadultak szoros kontyából, csiklandozva arcát, melyről tudta, hogy már rég rózsaszínűre csókolta a szél.

Hívogatóan feltűnt előtte kedvenc cukrászdájának csíkos napellenzője, a kirakat ablakainak aranyló ragyogása pedig próbára tette képességét, hogy ellen tud-e állni a csábításnak. Be kellett még ugrania valahova, de úgy gondolta, az várhat még öt percet.

Biciklijét a szomszéd épület falának támasztotta, majd a cukrászda felé indult.

Égetett cukor és élesztő illata töltötte be a levegőt, melyet a csokoládé és kávébab aromája tett még ellenállhatatlanabbá.

– Hannah! – üdvözölte őt Marceline az üvegkirakat túloldaláról. Kerek arcát elöntötte a pír a hely melegétől. – Gyere csak be! Jöhet egy café noisette?

– Igen, kérlek! – felelte Hannah, nem bajlódva azzal, hogy letekerje magáról a sálját. Csak rövid ideig maradhatott. – És egy canelé, ha maradt még.

Marceline elégedetten elvigyorodott, mint mindig, hogy Hannah képtelen volt kihagyni védjegyévé vált karamellás süteményét. Hannah már közel három évvel ezelőtt, az első Párizsban töltött napján rátalált Marceline cukrászdájára, és legalább heti egyszer igyekezett beugrani hozzá.

Segített, hogy Marceline – mivel a férje német születésű volt – beszélte Hannah anyanyelvét. És mivel Hannah még mindig küzdött, hogy gyakorlatias berlini nyelvét a lírai francia szavak köré csavarja, Marceline azon kevesek egyike volt Párizsban, akiről Hannah tudta, hogy ítélkező pillantások nélkül válthat szót vele.

– Sok a munka? – kérdezte, amikor észrevette, mennyire sürög-forog Marceline. Azonnal feltette a tejet melegedni, és tányérra helyezte a süteményt, majd odacsúsztatta Hannah-hoz, aki pedig, tudván, hogy Marceline nem ragaszkodik a formaságokhoz, helyben villát ragadott. A külső kéreg hadakozott a villa fogaival egy pillanatig, ahogyan azt kell, aztán megadta magát, és hagyta, hogy a villa belesüppedjen a sütemény krémes, vaníliás közepébe.

– Eh – felelte vállrándítás közepette Marceline. – Néha igen, néha nem. Xavier azt hiszi, már túl kifinomult ahhoz, hogy az anyja cukrászdájában dolgozzon. Ezek a fiatalok…

Marceline csettintett a nyelvével, és sokatmondó pillantást vetett Hannah-ra, annak ellenére, hogy Hannah még a harmincat sem érte el. Hannah válasz helyett inkább bölcsen újabb falat süteményt tömött a szájába, és közben bólogatott, mintha értené, mire gondol. És talán értette is.

Az ellenállásnak azokra a gyűléseire gondolt még Berlinben, amikor tele voltak lobbanékony erővel és bolond eszményekkel. Milyen fiatalok voltak még, hogy azt hitték, megváltoztathatják a világot!

– Nos, talán igaza is van – folytatta Marceline, miközben hozzáöntötte a tejet az eszpresszóhoz. – Ki tudja, mennyi ideje maradt a fiainknak, mielőtt újabb háborúba citálják őket.

Persze volt egy másik oka is annak, miért Marceline cukrászdája volt Hannah egyik kedvenc helye Párizsban. A nő férjének épp elég barátja maradt Berlinben, hogy ők is pontosan tudják, akárcsak Hannah, mi közeleg feléjük.

– Ezért sem hagyom ki soha a caneléidet – mondta Hannah vigyorogva, remélve, hogy oldja vele kicsit a hangulatot. Általában ő volt a cinikusabb személy kettejük közül, azonban Marceline-nek három fia volt és két lánya, akiket valahogy át kellett juttatnia a közelgő viharon. A gyermekek sebezhetővé teszik legtöbbünket; születésüktől fogva valahányszor egy szülő a gyermekére gondol, átjárja az érzés, mintha a testén kívül kellene hordoznia védtelen szívét. – Habár ha így folytatom, a szoknyáim már nem sokáig fognak feljönni rám.

Marceline leciccegte Hannah-t, amitől eltűnt a távolba révedő tekintet az arcáról.

– Mintha nem te lennél a leggyönyörűbb nő Párizsban – mondta, miközben közelebb hajolt; halántékához ősz hajszálak tapadtak. – És ebbe a saját lányaimat is beleértem, remélem, tudod!

– Áh, de neked a nyomodba sem érek – felelte Hannah, ledöntve a café noisette-jét.

– Hiszed, vagy sem, a bókért ingyen süti jár! – mondta Marceline, elhessegetve Hannah kezét, amikor fizetni próbált.

Hannah dobott neki egy csókot, és azért otthagyott néhány pénzérmét a pulton, mielőtt kilépett az ajtón.

Az ég kékesszürkére váltott, amíg ő az üzletben volt, úgyhogy Hannah a biciklijéhez sietett. Egy felhőszakadás lehetősége elég ösztönzően hatott, hogy hamar végezni akarjon a délutáni feladataival. A Máglyára Ítélt Művek Német Könyvtárának brosúrái a bicikli elejére szerelt vesszőkosárban hánykolódtak, ahogy aznapi utolsó állomása felé tartott. Emlékeztetőül szolgáltak, mint mindig, hogy napról napra mennyire eltérő megbízásokat kellett elvégeznie a könyvtárnak.

A Deutsche Freiheitsbibliothek részben kiadó volt, részben kölcsönző könyvtár, részben törzshelye a német emigráns közösségnek, akik otthonukra leltek a fények városában, miután elmenekültek a náci uralom alól. Egy másik projekt foszlányaiból születve – mely egy kutatási kezdeményezésként indult, ami több százezer újságkivágást, tanulmányt és röpiratot gyűjtött a totalitarizmus veszélyeiről – a párizsi könyvtár mindennapos erőfeszítésként élt és lélegzett, hogy ellenállást tanúsítson a fasizmus Franciaországban is egyre terjedő áradatával szemben.

Mivel csinos volt, és nő, gyakran Hannah-ra esett a választás, hogy terjessze Párizs-szerte a könyvtár antifasiszta brosúráit az olyan boltokban és szervezeteknél, amik köztudottan támogatták a küldetésüket. Időnként elmerengett, vajon mi történne vele, ha az egyik kis füzetecskét egy náci szimpatizáns kezébe nyomná. Hannah egyszer már a saját kárán megtanulta, hogy ítélőképessége ezen a téren nem feltétlenül mutatkozott megbízhatónak.

Ennek bizonyítékaként elegendő volt csak az Adammal történtekre gondolnia. A testvére valahol lassú haláltusáját vívta Hitler egyik rémséges internálótáborában, valószínűleg minden egyes nap összeverve és megkínozva. Mindez azért történt, mert Hannah rossz emberben bízott meg.

Althea.

A név a kabátját verdeső szélbe szőtte magát, miközben Hannah leszállt a biciklijéről aznapi utolsó címe előtt. Félretette a reménytelenséget, mely rátört, valahányszor Altheára, Adamra és arra az időszakra gondolt Berlinben, ami olyan élesen megmaradt benne, mintha csak tegnap történt volna. Mint ahogyan az a rémálmokra jellemző, sokáig elidőznek az ember tudatában, miközben a kellemes álmok semmivé foszlanak.

Utolsó állomása egy zsidó tulajdonban lévő hegedűbolt volt, amit szándékosan hagyott a végére. Imádta az üzletvezető férfit és az unokáját, Lucient is, de minden alkalommal, amikor megérkezett a brosúráival, Lucien megpróbálta meggyőzni őt, hogy vegyen részt az ellenállás gyűlésein, amiket heti rendszerességgel tartott a bolt hátsó szobájában.

Hannah-nak túl sok tapasztalata volt az effajta gyűlésekkel kapcsolatban, melyek többnyire olyan embereket vonzottak, akik úgy hitték, az erőszak az egyetlen módja annak, hogy megtörjék a fasiszta áradatot, ami látszólag elkerülhetetlenül söpört végig Európán. Nem arról volt szó, hogy Hannah ne értett volna egyet, azonban látta Adam összezúzott és betört arcát az után az este után, hogy börtönbe cibálták őt a nácik. Látta, ahogy a barnaingesek az utcán megkorbácsolták és összeverték a barátait.

Még akkor is, ha valóban az erőszak az egyetlen megoldás, Hannah soha nem folyamodott volna hozzá.

Az ajtó feletti aranycsengő vidáman csilingelt, ahogy belépett az üzletbe.

Henri, a nagyapa épp a hosszú, egész helyiségen végigfutó pult fölött görnyedezett. Szemüvegén keresztül felpillantott, és csupa fog vigyort villantott Hannah-ra.

– Bonjour, mademoiselle! – üdvözölte, miközben bütykös kezei folytatták gyors, gyakorlott mozdulataikat az épp soron következő hegedű nyaka mentén.

– Bonjour, Grand-père! – Amikor először találkoztak, Henri azt mondta neki, hogy azoknak engedi meg, hogy így szólítsák, akiket kedvel, és Hannah legnagyobb örömére ő is felkerült erre a listára. – Lucien?

Henri a folyosó felé biccentett, ami a hátsó részbe vezetett.

– Dans le dos.

– Merci! – felelte Hannah, mire közös tréfájukként Henri kicsit felszisszent durva akcentusa hallatán.

Hannah a kis raktárszobában találta Lucient, amint épp székeket pakolt. Biztosan aznap este is várható volt egy gyűlés az ellenállóknak. Hannah kérés nélkül segített neki befejezni a sarokban álló pulpitus felé néző, utolsó néhány sornyi szék felállítását.

Dolguk végeztén Lucien mindkét orcájára puszit nyomott, mielőtt átvette volna a brosúrákat.

– Ez a te könyvtárad gyorsabban nyomtatja ezeket, mint ahogy ki tudnánk őket osztani.

– Sok gondolatuk van – felelte vontatottan Hannah.

– Feltételezem, ezzel nincsenek egyedül – mondta Lucien. – Teát?

– Kérek – fogadta el hálásan Hannah. Ugyan a kávé Marceline-nél felmelegítette őt, zsigereiben még mindig kicsit át volt fagyva az egész napos biciklizéstől. A nadrágja nyirkos volt a szegélyénél, a kardigánja pedig, bár elszántan igyekezett megvédeni a széltől, de egy ponton túl már ez sem volt elég.

Lucien egy picike konyhába vezette őt, ahol feltett egy kanna vizet forrni. Hannah a sarokban álló kis asztal melletti székéről figyelte kecses mozdulatait. Jóképű férfi volt, sűrű, sötét hajjal és kedves mosollyal; olyan párizsi módon karcsú alkattal, amitől az itteni lányok mind elaléltak. Ha Hannah hajlandó lett volna rá, el tudta volna képzelni, hogy ez legyen az élete – ebben a meghitt kis hegedűboltban, ahol nap mint nap megértően végighallgatná a szerelmét, aki épp egy politikai gyűlésre készül, miközben zene szűrődik be a résnyire nyitott ajtón.

Ő azonban sosem akart feleség lenni. Pontosabban sosem akart egy férfi felesége lenni, és olybá tűnt, ez az ember lányának az egyetlen engedélyezett módja az ilyesmire.

– Mit csinálsz? – kérdezte Hannah, miközben átvette a csészéjét. – Mármint a gyűléseken.

Luciennak, aki mindig is meg volt róla győződve, hogy Hannah valójában az ellenállás harcosa könyvtárosruhában, hirtelen felragyogott a szeme, amitől Hannah rögtön megbánta kérdését.

– Gyere el, drága, és nézd meg a saját szemeddel!

Hannah lebámult a teájára, ujjával kitapintva egy csorbulást a csésze peremén.

– Már épp elég gyűlésen jártam életem során.

– Tudtam én! – mondta Lucien, lelkesen előredőlve, az alkarjára támaszkodva. – Berlinben? Milyenek voltak?

– Haszontalanok – felelte Hannah keserűen és undokul. De Lucien csak türelmesen mosolygott, mire Hannah folytatta, ezúttal lassabban és megfontoltabban: – Talán olyasmi érzés volt, mintha csak egy színjátszó szakkörben lettünk volna. Hitlert épp akkor nevezték ki kancellárnak, és a dolgok nagyon gyorsan nagyon rosszra fordultak. És… akkoriban még mindig csak harminchármat írtunk, ha érted, mire célzok.

– Sosem hittétek volna, hogy ilyen sokáig marad – mondta Lucien, követve a gondolatmenetét.

– Oly sokakban szított tüzet, bírálóiban és támogatóiban egyaránt – magyarázta Hannah. – Naivan azt hittem, az efféle tűz ragyogóan fényesen lángol, aztán hamar kialszik. – Szünetet tartott, és közben azon töprengett, vajon rendesen is megválaszolja-e Lucien eredeti kérdését. – A gyűlések ostobaságok voltak. Gazdasági rendszerekről és politikai elméletekről beszélgettünk, mintha ezeket az eszméket majd a szabad véleménynyilvánítás lehetőségével élve meg tudtuk volna vitatni azokkal a szörnyetegekkel. Inkább vonatjegyekről, tengerentúli bankszámlákról és menekülési tervekről kellett volna beszélnünk.

Lucien az alsó ajkát csipkedve, merengőn figyelte őt.

– Az utolsó gyűlésünkön valaki drámai felolvasást tartott A tőkéből.

Ezt elég önkritikusan mondta ahhoz, hogy Hannah elvigyorodjon.

– Ismerősen cseng ez is. Mint mondtam, jártam már ilyen gyűlésen – mondta Hannah. Legszívesebben megpaskolta volna Lucien arcát, mint ahogy azt a gyerekekkel szokás, de aztán visszafogta magát. – Ma este talán beszéljetek inkább arról, hogy van-e valakinek családja vidéken, akik rejtekhelyet tudnának biztosítani, amikor a németek elkerülhetetlenül átlépik majd a Maginot-vonalat.

– Szerinted elkerülhetetlenül – mondta Lucien, Hannah pedig elcsodálkozott a hangjában érezhető kétkedésen, ami megerősítette azt a hitét, hogy az ellenállók gyűlései nem jelentettek többet néhány férfi klubhelyénél, ahol kibeszélhették magukból a fene nagy gondolataikat. Végső soron valami ilyen hely volt gyengébb napjain a Máglyára Ítélt Művek Könyvtára is.

– A háború tán nem mindig elkerülhetetlen? – kérdezte lágyan Hannah. Aztán brutális fordulattal témát váltott. – Szóval áruld el, kedvesem, hány szívet törtél össze mostanában?

Lucien két kézzel mellkasához kapott, és hátratántorodott.

– Megsértesz!

Hannah a szemét forgatta, Lucien pedig szinte szégyenlős arckifejezéssel pillantott rá, amilyet Hannah még sosem látott rajta korábban.

– Ki a lány? – forszírozta Hannah, most már kíváncsian.

– Egy egyetemi hallgató – vallotta be Lucien, aztán megrándult az arca. – Amerikai. Rettenetes, tudom.

– Legalább nem náci.

– Hm. És te, Hannah? – Lucien a szemöldökét vonogatta. – Összetörted már valaki szívét?

Hannah határozottan kivette a részét a szeretőkből Párizsban töltött ideje alatt. Azonban…

– Nem lenne furcsa épp most szerelembe esni?

– Vagy talán pont ez rá a legjobb pillanat, nem? – kontrázott rá született párizsiként Lucien. Ő az a típus volt, aki egy nyári estén szerette Párizst a legjobban; rózsákkal és csokoládéval. – Mi másért lenne érdemesebb harcolni, mint a szerelemért?

– Biztos van, aki így van vele – válaszolta Hannah, és közben olyan hanyagul vállat vont, ahogy csak tudott. – Én lehet, hogy át sem vészelem a közelgő vihart. Sosem akarnék így hátrahagyni olyasvalakit, aki szeret engem.

– Hannah – Lucien odanyúlt, hogy megszorítsa a kezét. – Miről beszélsz, te buta lány? Minden rendben lesz veled!

– Igen? – kérdezte Hannah félrenézve anélkül, hogy elhúzódott volna. Úgy tűnt, nem számít, milyen keményen próbálkozott, minden beszélgetés visszatért ehhez a témához; mintha egy mágnes vonzotta volna hozzá. – Néha úgy tűnik, mintha Párizs kész lenne kigurítani a vörös szőnyeget a nácik elé.

Lucien nem vitatkozott, csak hüvelykujjával megsimogatta Hannah ujjperceit.

– Elmész?

– Mégis milyen vízummal?

– De ha valahogy mégis megtehetnéd? – erőltette Lucien.

– Párizs nem az én hazám, hogy megvédjem – mondta Hannah. Talán nyersen fogalmazott, de őszintén. – Az enyémet már elvették. Ezért sem vagyok hajlandó szerelembe esni.

– Mintha képes lenne az ember megfékezni magát, ha rátalál az igaz szerelem – mormogta Lucien.

Ez is azonban egy újabb olyan lecke volt, amit Hannah már rég megtanult.

– Mesélj inkább a lányról!

Lucien elterelte Hannah gondolatait egy órányi kellemes csevegéssel nemcsak a lányról, hanem egyéb pikáns pletykákkal is olyan emberekről, akiket mindketten ismertek, és mindenféle könnyed témákkal, ami csak az eszükbe jutott. Aztán amikor visszakísérte a bolt elejébe, csak akkor kezdte ismét unszolni őt.

– Eljössz ma este?

– Harcolj a jó ügyért helyettem is, rendben? – mondta Hannah, és úgy tett, mintha nem venné észre a Lucian arcán felvillanó csalódottságot, ahogy búcsúpuszit adott neki. A küszöbön megállt, hogy integessen Henrinak, és egy röpke, vad pillanat erejéig eltűnődött, mi lenne, ha mégis részt venne az aznap esti gyűlésen.

Hamar lerázta magáról azonban a gondolatot, és elsurrant egy férfi mellett, akinek talicskája tele volt vágott virágokkal, hogy mihamarabb a biciklijéhez jusson, amit a csatorna korlátjának támasztva hagyott.