Pethő András

A kár és a sérelemdíj

meghatározása az egészségügyi

szolgáltató felelőssége körében

Wolters Kluwer Hungary • Budapest, 2024

Kiadja a

Wolters Kluwer Hungary Kft.

Budapest, 2024

1117 Budapest, Budafoki út 187–189.

Telefon: +36 (1) 464-5656

E-mail: info-hu@wolterskluwer.com

www.wolterskluwer.com/hu-hu

Felelős vezető: Kézdi Katalin, a Wolters Kluwer Hungary Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Krizsán Brigitta

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Váci Tímea, dr. Krizsán Brigitta

Felelős szerkesztő: dr. Gubucz Viktória

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

ISBN 978-963-594-329-6

Termékkód: NEB1078

Kiadványaink megvásárolhatóak a shop.wolterskluwer.hu webáruházban.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Szerző:

dr. Pethő András

Kézirat lezárva:

2023. november 14.

© dr. Pethő András, Budapest, 2024

© Wolters Kluwer Hungary Kft., Budapest, 2024

Rövidítések jegyzéke

1959-es Ptk.

1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről

ABGB

Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch

BGB

Bürgerliches Gesetzbuch

Btk.

2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről

Eüak.

1997. évi XLVII. törvény az egészségügyi és a hozzájuk kapcsolódó személyes adatok kezeléséről és védelméről

Eütv.

1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről

Gyógyszer tv.

2005. évi XCV. törvény az emberi alkalmazásra kerülő gyógyszerekről és egyéb, a gyógyszerpiacot szabályozó törvények módosításáról

Info tv.

2011. évi CXII. törvény az információs önrendelkezési jogról és az információszabadságról

OR

Obligationenrecht

Pp

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról

Ptk.

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

Ptké.

2013. évi CLXXVII. törvény a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény hatálybalépésével összefüggő átmeneti és felhatalmazó rendelkezésekről

Előszó

„[Ó]h ki gyógyítja meg az elrontott örömök rózsaágát?”

(Babits Mihály: Engesztelő ajándék)

Korunk tudományos-technikai fejlődése megállíthatatlannak látszik. Naponta születnek olyan felfedezések, valamint válnak lehetővé olyan módszerek és eljárások, melyek egyre inkább megkönnyítik életünket. Ami tegnap még szinte elképzelhetetlennek tűnt, az a jelenben már lehetőség, holnapra pedig életünk megszokott, talán elvárt részévé válik.

Különösképpen így van ez az egészségügyi innováció kapcsán, amely az elmúlt évszázadban teljesen átszabta az emberi egészségről, annak megőrzéséről és javításáról alkotott gondolkodásunkat. Az egészség mindennapjaink központi témája lett. Az átlagos európai polgár számára élete már nem örökös harc a napi fennmaradásért, hanem van lehetősége és ráhatása arra, hogy ezen túl is szabályozza életét. Mindennapjainknak része lett a sportolás, az aktív kikapcsolódás, táplálkozásunk kontrollálása, egészségi állapotunk folyamatos megfigyelése, egészségünk megőrzésének és javításának tudatos megtervezése.

Ezzel párhuzamosan pedig az egészségügyi beavatkozásokhoz való hozzáférés, azok minősége és lehetőségei is megváltoztak. Az emberiség történetében először a beteg nem kizárólag halálfélelmében fordul orvosához. A beteg a betegséget általában – tovább folytatódó – élete egy vargabetűjének érzi, ami kényelmetlen, fájdalmas, amin túl kell esni, de amin túl fog esni. A beteg elvárásokat támaszt orvosai felé, ezen a téren is a fogyasztói szemlélet nyer teret. A beavatkozások többségükben mára rutinszerűvé váltak. Tömegével zajlanak olyan beavatkozások, amelyek hiányában egészen az elmúlt évszázadig a beteg halálával lehetett számolni, s melyekkel jelenleg is csak a társadalom nagyon szűk rétege, az egészségügyi kar egy-egy meghatározott csoportja (ki-ki a saját szakterületi felkészültségének megfelelően) képes megbirkózni. Ők is csak megfelelő asszisztenciával, materiális feltételekkel, széles körű információk birtokában és maximális koncentrációval.

A beavatkozások nem merülnek ki a megromlott egészség helyreállítását célzó eljárásokban. Számos olyan lehetőség adott, amelyek a beavatkozást igénylő személy életvitelét hivatottak megváltoztatni, legyen szó a látást javító lézeres műtétekről vagy a testi adottságokat befolyásoló szépészeti beavatkozásokról. Az orvostudománynak köszönhetően számos olyan házaspár tud saját gyermeket vállalni, akik természetes úton, külső segítség nélkül nem tudtak volna. Ami pedig az egyik embernek áldás, az a másik embernek hátrány. A jogszabályi és etikai keretek maximális betartása mellett lehetőség van arra is, hogy az embert művi úton meddővé tegyék, ezzel olyan egészségügyi szolgáltatást nyújtva, amely biológiai értelemben nem az egészség javítására, hanem valamely képesség (a gyermeknemzés képességének) elvételére irányul.

Mivel az egészségügyi ellátás tárgya közvetlenül a beteg egészsége, így az szükségszerűen életünk megkerülhetetlen része. Élete során mindenki többször rászorul arra, hogy orvoshoz forduljon, szakembertől kérje és remélje egészségügyi problémájának megoldását. Önmagában már a születés is tipikusan egészségügyi ellátás keretében zajlik, az ember hamarabb látja meg az őt világra hozó egészségügyi szakembert, mint szüleit.

A saját élete mindenki számára egyedülálló, minden mást megelőző érték. Egyúttal mindenkinek kézenfekvő érdeke fűződik ahhoz, hogy azt megőrizze. Ugyanígy a hozzátartozók élete is olyan érték, melynek elvesztése nem pótolható.

Az egyéni mellett pedig megjelenik a társadalmi érdek is. Volt olyan időszak, amikor az ember munkaképességét kifejezetten termelőeszközként is meghatározták (Törő 10.). Ha valaki nem egészséges, akkor nem tud dolgozni, nem tud gondoskodni a saját és családja megélhetéséről. Az egészség az emberi személyiség kibontakoztatásának és a társadalmi szerepvállalásnak előfeltétele. A társadalom is akkor fejlődőképes, ha tagjai általánosságban egészségesek. Elengedhetetlenül fontos, hogy a társadalom tagjai számára elérhető legyen a lehetőségek szerinti legjobb és leggyorsabb egészségügyi segítség. Ilyen értelemben az orvos feladata a munkaképesség fenntartása is (Törő 11.). Ez egybevág az Eütv. megfogalmazásával is, hiszen a törvény preambulumában szereplő definíció szerint „az egészség az egyén életminőségének és önmegvalósításának alapvető feltétele, amely döntő hatással van a családra, a munkára és ezáltal az egész nemzetre”.

Minden eddiginél fontosabbá vált, hogy az orvos és betege között létrejövő jogviszonyt olyan tartalommal töltsük meg, amely ezeknek a kihívásoknak megfelel, egyúttal alkalmas legyen arra, hogy a fejlődést úgy segítse elő, hogy az egészségügyi jogviszonyban egyensúlyhelyzet alakuljon ki [Dósa (2017) 800–804.]. Olyan kérdésről van szó, amely a minőségi és működőképes egészségügyi szolgáltatásokhoz való hozzáférés általános biztosításától, a kezelések magas szintű lefolytatásán át a potenciálisan bármikor bekövetkező károk rendezéséig feladatokat támaszt.

1. Bevezetés

Az Előszóban megfogalmazottakból kiindulva a könyv az egészségügyi szolgáltató polgári jogi felelőssége körében kívánja a kár és a sérelemdíj jogintézményeit megvizsgálni, amely vizsgálat szempontjait jelen Bevezetés tartalmazza.

1.1. Egyensúlyteremtés a felek között

Az egészségügyi szolgáltató kárfelelősségének vizsgálata során figyelemmel kell lenni az egészségügyi tevékenységgel kapcsolatos speciális faktorokra, így az egészségügyi szolgáltató, a beteg és a társadalom szempontjaira is. Amennyiben tabuként kezeljük az egészségügyi ellátás során keletkező hibákat, akkor az azzal is együtt jár, hogy a köznyilvánosság elé kerülő műhiba – annak az egészségügyi ellátás természetéből fakadó végzetes vagy súlyos következményeivel együtt – társadalmi bélyeget süt a hibázó szakemberre (és vele együtt a teljes egészségügyre). Ez pedig kihatással lehet a szakember egész további karrierjére. Schächter Miksa említi meg saját korának köznyilvánosságot nyert esetét, ahol az apa elhunyt fiának gyászjelentésében a kezelőorvost állította pellengérre, amely az orvosban akkora törést okozott, hogy végül öngyilkosságba menekült [Schächter (1910) 271.]. Külön szociológiai elemzés tárgya lehet a közösségi médiában tapasztalható tömegnyomás és indulatkeltés, amelyekre sok esetben az információk ismerete nélkül, az érintkezési felület arctalanságát és felelőtlenségét kihasználó módon kerül sor. Ráadásul a médiában gyakran csak a beteg által elszenvedett sérelem, a perindítás ténye és a kereset összegszerűsége szerepel, az eljárás végén megállapított felelősségelosztás már nem. Ha erről mégis kap információt, az általában már kevésbé érdekli az olvasót. Az alperes szemszögéből a polgári perek legnagyobb hátránya a presztízsveszteség [Dósa (2010) 27.]. Álláspontom szerint folyamatosan fennáll annak a veszélye, hogy a közvélemény, illetve a helyi nyilvánosság előtt zajló perben annak végkimenetelétől függetlenül a szakember neve összeforrjon a műhiba kifejezéssel, amely a jövőre nézve is negatívan érinti az orvos és munkatársai tevékenységét. (Különösen igaz lehet ez például kisvárosi háziorvos vagy kórházi alkalmazott esetében.) Az emberi természetből ered, hogy ezernyi sikeres beavatkozás ellenében az emlékezetben az egyetlen hiba marad meg, amely a megítélést is alapjaiban határozza meg. A szakemberrel szembeni megítélés ilyenkor olyannyira eltávolodik a realitástól, mint a labdarúgókapus esetében, aki folyamatosan hihetetlen bravúrokat mutat be, saját vélt teljesítőképességét is felülmúlva, az emberi emlékezetben azonban mégis a hiba marad meg, akár egy világbajnoki döntőn a kezéből kiejtett sorsdöntő labda formájában. Ilyen értelemben a szakember is sokszor olyan harcot vív a presztízsének megőrzése érdekében, melyet nem nyerhet meg. „Az orvos valóságos Prügelknabe. Azt mindenért ütik. Ha kicsibe veszi a beteg baját, megharagusznak rá, hogy lelketlen kutya, ha nagyba veszi, megharagusznak rá, hogy megrémíti a beteget, és még betegebbé teszi. Ha a beteg meggyógyul, azt mondják, hogy magától is meggyógyult volna, ha nem gyógyul meg, azt mondják, hogy a doktor rontotta el. Ejh, cudar egy pálya ez! Hálára ne számítson az ember” (Mikszáth 34.).

Mindenki hibázik, még a legjobban felkészült szakember is követhet el olyan szakmai hibát, amelyért helyt kell állnia. Ez azonban nem azt jelenti, hogy immár rossz szakemberré vált. Potenciális betegeinek és végső soron a társadalomnak is érdeke, hogy a kiváló szakember a nem kívánt és nem súlyos gondatlanságból eredő hiba ellenére is lehetőleg azonos szinten és megbecsüléssel folytatni tudja munkáját, sok-sok ember életét megmentve a jövőben. Ideális esetben a hiba ismeretében és „élményével” együtt rutinosabban folytatja munkáját. Mindezek pedig az egészségügyi ellátások társadalmi elfogadottságára is kihatással lehetnek. Ebben a vonatkozásban is egyet kell értenünk Eörsi Gyula megfogalmazásával, amely szerint „[ó]vatosan kell eljárni a kudarcok orvosi műhibává minősítésekor, mert halmozódó ilyen esetek lejárathatnak korszerű kezelésmódokat” [Eörsi (1966) 252.].

A fentiek alapján is megmutatkozik, hogy „[a] kártérítés alaptanának alapgondolata az érdek eszméje” (Reitzer 53.). A jog számára pedig alapvető feladat, hogy egyensúlyt teremtsen és tartson fenn az orvos és beteg közötti viszonyban. A cél, hogy olyan egyensúly álljon fel, melyben a beteg végső érdeke, tehát egészségének megőrzése, illetve javítása az emberi méltóságának szükségtelen korlátozása nélkül úgy valósulhat meg, hogy mindeközben a szakember számára is biztosítva maradnak a gondos és szakszerű ellátáshoz szükséges anyagi és erkölcsi (elsősorban bizalmi) feltételek. Az egészségügyi szolgáltatónak biztosítania kell a beteg számára jogai maradéktalan érvényesülését, az ellátás folyamatában szerepet kell számára juttatnia, de szükséges az is, hogy a szakmai-etikai kereteken belül olyan mozgástér maradjon, amelyben az egészségügyi szakember szakmai kvalitásait az adott helyzetben, a beteg egyéni szükségletei érdekében ki tudja aknázni. Hasonlóan szükséges az, hogy az egészségügyi szolgáltató a kifejtett magatartás minden mozzanatáért felelőséggel tartozzon. Ez azonban nem vezethet odáig, hogy a hosszú éveken át képzett, majd kifogástalan munkára törekvő és képes szakemberek a beavatkozásukkal összefüggésbe hozhatóan bekövetkező károkkal kapcsolatos eljárás lefolytatása és a károk megtérítése következtében munkavégzésükben teljességgel ellehetetlenüljenek. Hiszen amennyiben az inga túlzottan represszív irányba lendülne el, akkor az minimálisan a defenzív medicinának engedne teret, de még inkább visszatartaná a szakmától az arra rátermetteket, sok esetben pedig a felelősségre vonás szakítaná ki őket a gyógyító tevékenységi körből. Ha nincsenek szakemberek, akkor sosem születnek meg napjaink általánosan elérhető egészségügyi vívmányai. Ebben az esetben a társadalom saját magát fosztaná meg a minőségi élet lehetőségétől.

Előfeltevésem, hogy a kártérítés, illetve sérelemdíj intézményének alkalmasnak kell lennie arra, hogy annak szabályai társadalmilag is elfogadottak legyenek. A polgári jog végső célja a polgárok egymás közötti jogvitáinak feloldása. Ha erre képtelen, akkor hiába hozta meg döntését a bíróság törvényes eljárás során a törvényre hivatkozva, a polgári jog nem tudja célját elérni. Az ítéletnek alkalmasnak kell arra lennie, hogy társadalmi elfogadottságot alapozzon meg. A közösség értékítéletével ellentétes gyakorlat nem teremt egyensúlyt, a társadalom tagjait nem sarkallja jogkövető magatartásra, mindinkább annak megkerülésére hat ösztönző erővel. Ilyen értelemben a kártérítés intézménye az igazságszolgáltatásba vetett bizalomról is szól (Julesz 197.). A skót McFarlane v. Tayside-ügyben került egymással szembe a korrekciós és disztributív igazságosság mint rendező elv. Előbbi az indokolatlanul okozott kár megtérítését követeli a károsult fél számára. A disztributív igazságosság azonban figyelemmel van az eset társadalmi megítélésére is. Az ügyben is elvégzett teszt a következőképpen foglalható össze: Ha átlagembereket kérdeznénk meg a metrón arról, hogy meg kell-e térítenie az orvosnak a nem kívánt, de egészségesen született gyermek teljes, 18 éves koráig tartó felnevelésének költségeit, akkor többségében nyomatékos nemmel felelnének (Stauch 16.). Ugyanígy a norvég jogban is elfogadott, hogy a kárfogalom meghatározása során értékorientált okokat is figyelembe kell venni. Ennek alapján döntött a norvég Legfelsőbb Bíróság amellett, hogy a nem kívánt, de egészséges gyermek megszületésével kapcsolatban a szülők igénye nem tartozik a kártérítés körébe [Koziol (2014) 139.].

A fentieken túl tekintettel kell lenni arra is, hogy a szabályozás és a joggyakorlat a modern életviszonyok között ne vezessen a kártérítési kötelezettség parttalanná válásához (Harmathy 430.). Ehhez szorosan kapcsolódóan „[n]e feledjük a sértettnek »joga« a kártérítésre csak annyiban van, amennyiben azt a törvényhozó megadja; a törvényhozó pedig nem adja meg olyan áron, mely a társadalomra nézve nagyobb veszteséget jelentene, mint előnyt” (Marton 82.). Ez egybevág Menyhárth Gáspár nézőpontjával is, mely szerint „[a] magánjog nem nézi azt, hogy ki minő szándékkal jár-kel mások érdekei körül; nem nézi azt, hogy mulasztásai vétkesek-e vagy nem: egyszerűen csak arra néz, hogy ki mit tett, mit mulasztott és hogy e tevése és mulasztása idéz-e elő változást a jogok világában vagy sem” (Menyhárth 145.).

A fentiek alapján a téma megvizsgálása során célnak kell tekintenünk, hogy az egészségügyi szolgáltató felelőssége vonatkozásában a felek érdekei közötti egyensúlyteremtés érvényesül-e, ezeket a jog milyen eszközökkel igyekszik elérni, valamint a felelősségtan és annak speciális egészségügyi jogi szabályai alkalmasak-e a cél biztosítására.

1.2. Az egészségügyi szolgáltató felelősségének sajátosságai

A magyar polgári jog – hasonlóan például a német, illetve a brit joghoz – nem hoz létre önálló felelősségi rendszert az egészségügyi szolgáltató és a beteg közötti jogviszonyból eredő kérdésekre, ennek ellenére nem lehet figyelmen kívül hagyni az egészségügyi szolgáltató és a beteg közötti jogviszony sajátosságait. Kulcsfontosságú annak vizsgálata, hogy a fókuszba helyezett esetcsoport mennyiben feleltethető meg a polgári jog általános szabályainak. Amennyiben nem feleltethető meg, úgy vizsgálni szükséges, hogy ez milyen okokból, milyen eltérő szemléletet kíván meg a jogtudománytól, valamint a jogalkalmazóktól. Az egészségügyi szolgáltató polgári jogi felelősségével kapcsolatos kutatásnak ki kell arra térnie, mennyiben szükségszerű a jogpolitikai szempontok figyelembevétele, hiszen „minden döntés valamely ténylegesen létező társadalmi áramlatnak ad kifejezést” (Ehrlich 53.).

Jelen könyv célja, hogy az egészségügyi szolgáltató felelősségének különleges jegyeit feltérképezze, megalapozva a kutatás törzsrészét képező sérelemdíj, valamint kár vizsgálatát. A sajátosságokra abból a szempontból is tekintettel kívántam lenni, hogy milyen hatással vannak a megítélendő kár mértékére és fajtáira. Előfeltevésem, hogy a polgári jog általános szabályaitól való indokolt eltérés alkalmas a kártérítés és sérelemdíj mértékének befolyásolására, továbbá a teljes kártérítés elve és a káronszerzés tilalmának harmonizálására.

1.3. A kár fogalmának önálló vizsgálata

A könyv középpontjában a kár mint polgári jogi felelősségtani tényállási elem áll. Kár nélkül nincs polgári jogi kárfelelősség. A kártérítési joggal kapcsolatos jogirodalmi munkák többségében a károkozó magatartásból keletkező felelősség (felróható-e, kimentette-e, a különböző alakzatok közül melyik irányadó stb.) és az okozatosság megállapítása foglalja el a kulcspozíciót. Kétségkívül a jog művelői számára ezek jelentik a legérdekesebb kérdéseket, ezekre lehet nagyívű vitákat is alapítani. A felelősségtan kutatása során azonban a kár mint szükségszerű elem vizsgálata legtöbbször elmarad. Történhet ez amiatt, mert a károkozó magatartás megállapításához képest részletkérdésnek tűnik, de amiatt is, mert egy-egy károkozó helyzetben a bekövetkező károk típusai olyan széles skálán mozoghatnak, amelyeket egzakt, tudományos igényű munkában nehéz az absztrakció szintjére emelve leírni. Holott Eugen Ehrlich helytállónak látszó megfogalmazása szerint a magánjogi törvénykönyvek minden más tételes jognál jobban igénylik a tudományos értelmezést (Ehrlich 52.).

Éppen emiatt fontos az, hogy ilyen jellegű munka is szülessen a polgári jogi felelősség területén, nemcsak az elméleti tudomány, de a gyakorlat számára is. Amikor a károsult polgári jogi igénnyel lép fel a károkozóval szemben, elengedhetetlen, hogy az általa sérelmesnek vélt helyzetet ne csak a károkozás morális elítélhetőségének hangsúlyozásával kívánja megítéltetni, hanem pontosan meg tudja határozni, hogy neki milyen típusú és milyen mértékű sérelmet, károkat okozott a károkozó.

Az alapul szolgáló kutatás céljainak kitűzését meghatározta, hogy az érvényesíthető kártípusokra nézve kimerítő felsorolás nem lehetséges. Így a reális cél leginkább az lehet, hogy a gyakorlatban visszatérően megjelenő típusokról adjon visszajelzést a kutatás, de egyúttal viszonyításra alkalmas példákkal is szolgáljon arra nézve, hogy a teljes kártérítés elve a gyakorlatban milyen esetleges további igények érvényesítését foglalja magában. Ugyanígy továbbmenve, példákkal szolgáljon olyan igényekre nézve, melyeket a bírói gyakorlat nem tekint érvényesíthetőnek. A kutatás irányultsága így a teljességre törekvés helyett a koncentráltság felé haladt, hiszen „[o]ly sokféle, s indító okaiban annyira változatos a kártérítést kirovó jogtétel, hogy bevégzett áttekintés alig lehetséges” (Grosschmid 632.).

Jelen mű célja, hogy az egészségügyi jog szemszögén keresztül – részben kapcsolva az általános károkozási helyzetekhez, részben elválasztva azoktól – felvázolja, hogy a magyar polgári jog a károkozást követő igényérvényesítés során milyen típusú károkat milyen mértékben ismer el.

A kárfogalom tipizálása és elemekre bontása szükséges folyamat a kárfelelősség meghatározása során. Alapvető fontosságú annak különválasztása, hogy milyen típusú károkat kíván érvényesíteni a károsult, s azokat külön-külön milyen formában és mértékben vesz védelmébe a bírói gyakorlat. Ezáltal az adott ügy körülményei alapján ugyanazon tényállás alapján egyes típusokból eredő károk megítélésre, mások elutasításra kerülhetnek. Alapvető cél a rendszerezéshez való hozzájárulás. Végső soron ez az irányultság a teljes kártérítés fogalmának kibontásához is elvezet bennünket, hiszen gondoljunk itt elsősorban arra, hogy az eljáró bíróságoknak széles körű mérlegelési jogköre van egyfelől a tekintetben, milyen károkat, milyen mértékben fogad el indokoltnak az adott esetben, másfelől a tekintetben, hogy ennek igazolására milyen bizonyítási teljesítményt vár el a felperesektől.

1.4. A sérelemdíj és a kártérítés egységes szemlélete

Az alapul szolgáló kutatás célját képezte a sérelemdíjra vonatkozó szabályok feldolgozása. A kártérítés fogalomalkotási köréből kivett sérelemdíj intézménye annyiban szorul további értelmezésre, hogy a megsértett személyiségi jogot ugyanúgy meg kell neveznie a felperesnek, ez azonban szintén sok esetben nem bír konkrét normatív megjelöléssel. Mind elméleti, mind gyakorlati szempontból újszerű tehát annak összegyűjtése, hogy az egészségügyi szolgáltatóval szembeni polgári jogi felelősségi igények körében milyen jogcímű személyiségi jogsértések azok, amelyek alkalmasak arra, hogy sérelmük esetén a bíróság sérelemdíjat is alkalmazzon. Előfeltevésem, hogy a sérelemdíj intézménye ugyan több tekintetben kötődik a nem vagyoni kártérítéshez, azonban ahhoz képest eltérő szabályozással, részben eltérő funkcióval, ezért részben eltérő jogsértésekkel kapcsolatban kerülhet alkalmazásra.

Tekintve, hogy a sérelemdíj új keletű jogintézmény, melynek gyakorlata a kutatás éveiben formálódott, szükségszerűnek éreztem, hogy a résztémát az egészségügyi ellátás szemszögéből feldolgozzam, a gyakorlati érvényesülés mellett keresve a jogintézmény általános elméleti alapjait, valamint alkalmazásának további lehetőségeit.

1.5. Módszertan

A jelen mű általános célja, hogy a peres eljárásokban érvényesülő joggyakorlat feldolgozásával és értékelésével jusson el az elméleti absztrakció szintjéig. Egy-egy jogintézmény, az egészségügyi jogviszony bármely aspektusának lényegi jellemzői nem tárhatók fel az élő jogban való érvényesülésük megismerése nélkül. A bírói gyakorlat kiegészíti, értelmezi, árnyalja a jogszabályi környezetet. A gyakorlat az, amely igazolja vagy cáfolja a jogszabályt indokoló célok tényleges elérését, e körben akár egy későbbi kodifikáció alapja is lehet. A mű irányultsága egyúttal azt is szolgálja, hogy az abban foglalt megállapítások a gyakorlati életben is felhasználhatók legyenek.

A kijelölt célok elérése érdekében a feldolgozandó témát elméleti és gyakorlati oldalról is megközelítettem. Az alapul szolgáló kutatásaimat akként kezdtem meg, hogy áttekintettem a hazai deliktuális kártérítési és egészségügyi jogi tudományos-elméleti munkákat. Fontosnak tartottam, hogy a megjelenő és vizsgált jogfogalmakat a magyar jogdogmatika klasszikusainak megállapításaiból kiindulva vezessem át a hatályos jogszabályok értelmezési síkjába. Ezzel két egymással ellentétes célt is kívántam szolgálni. Egyrészt rá szerettem volna mutatni a kártérítési jog általános jegyeire, másrészt szemléltetni, hogy a technikai fejlődés, a társadalmi szokások, valamint a jogalkotói akarat változása a kártérítés lehetséges terjedelmére, módjára és a felelősség mércéjére is hatással vannak.

Szükséges, hogy a dogmatikai állásfoglalásokon túl minden fogalom, jogtárgy és jogviszony olyan szemszögből is értékelésre kerüljön, hogy az megfeleljen a joggyakorlat követelményeinek. A mű célja, hogy tézisei a gyakorlatban értelmezhetők és alkalmazhatók legyenek. Ehhez meg kellett vizsgálni azt is, hogy a jogi, társadalmi, illetve gazdasági fejlődés mennyiben haladta meg a korábban már felállított elméleteket. A kutatásom ebből a szemszögből deduktív irányultságú.

Ezzel párhuzamosan feldolgoztam és rendszereztem az elmúlt évtizedek, illetve napjaink magyar joggyakorlatát. Ez hipotézis-ellenőrzés is. De a gyakorlat mindig az elmélet előtt halad, így – például az újszerű sérelemdíj esetében – szükséges olyan elméletek felállítása is, amelyeket a joggyakorlat alapoz meg. A kutatásom ennek megfelelően induktív irányultságot is mutat. A szemléletem nomotetikus, hiszen a gyakorlatban uralkodó álláspontokat vettem alapul. Fajsúlyos a Kúria gyakorlata, normatív szempontból is, hiszen 2020. április 1-jétől a jogirodalomban korlátozott precedensrendszerként definiált ítélkezési gyakorlat került bevezetésre a peres eljárásokban. A Kúria közzétett határozatai az alsóbb fokú bíróságok számára is vezérfonalat jelentenek.

A gyakorlati kutatás nem merülhet ki a Kúria, illetve az ítélőtáblák által – a kiemelés szándékával – közétett jogesetekben. Ezek rövid úton elérhetőek és minden esetben valamely vitatott kérdésben adnak iránymutatást, de nem képesek rávilágítani az élő jog egészére. Nagyobb hatást érünk el, ha az alsóbb bíróságok gyakorlatát is tanulmányozzuk annak következetes szem előtt tartásával azonban, hogy egy-egy bírósági ítéletből a bírósági gyakorlatra vonatkozó általános következtetéseket még nem lehetséges levonni. Figyelemmel a Kúria Pfv.III.22.375/2016/6. számú határozatában megerősítettekre is, miszerint a bíróság mérlegelése során „elfogadhat egy a BDT-ben [Bírósági Döntések Tárában] közzétett eseti ügyben kifejtett álláspontot, ettől azonban az kialakult gyakorlatot még nem jelenít meg. Valamely jogi kérdésben elfoglalt álláspont a gyakorlatban kialakultnak, állandónak, akkor mondható, ha széleskörűen, általánosan és rendszeresen fordul elő a bírói döntésekben.”

Az alsóbb fokú bíróságok ítélkezési gyakorlatának elemzését azonban több okból is fontosnak tekintettem. Az esetek jelentős részében az első fokon eljáró bíróság az, amely a kártérítés mértékének meghatározásához szükséges számításokat elvégzi. Számba veszi a felperesi kereseti kérelmeket, majd a bizonyítékok mérlegelésével meghatározza, hogy a kereseti kérelmekben szereplő összegből milyen mértékű kártérítés határozható meg. Ennek körében korrekciókat hajt végre, például a hivatásos ápolási díj 75%-át, a gyászruhák értékének 50%-át tartja érvényesíthetőnek. Ehhez képest a felsőbb szinteken eljáró bíróságok már a jogorvoslattal érintett ítéletben szereplő megállapításokat értékelik. Ahhoz, hogy megnyugtatóan információkat szerezhessünk a kár meghatározásáról, vissza kell mennünk az elsőfokú bíróság ítéletéhez. Természetszerűen indokolt annak ellenőrzése, hogy a későbbiekben fellebbezéssel, illetve felülvizsgálattal megtámadásra került-e az ítélet, és a jogorvoslat milyen eredménnyel zárult. Értékes felsőbb bírósági iránymutatások maradhatnak el, ha a jogorvoslattal élő fél a fellebbezésében vagy felülvizsgálati kérelmében nem hivatkozik olyan kérdésre, amely alkalmas lenne az igénye teljesítésére. Ilyenkor a jogorvoslati bíróság legfeljebb azt állapíthatja meg, hogy ugyan lett volna egy lényeges kérdés, azzal azonban a kérelemhez kötöttség elve miatt nem volt jogosult foglalkozni. Ilyen a Pécsi Ítélőtábla Pf.III.20.060/2017/4. számú ítélete, melyben az Ítélőtábla utalása alapján a Kaposvári Törvényszéknek foglalkoznia kellett volna a felperesnek a „magánélet, illetve családi élethez fűződő személyiségi jogainak” sérelmével is, lévén a felperes erre is alapította keresetét. Erről az elsőfokú bíróság megfeledkezett. Ám mivel ezt a peres felek nem tették a másodfokú eljárás részévé, így az nem volt figyelembe vehető. Ezáltal nemcsak a felperes eshetett el a magasabb sérelemdíjtól, de a témát kutató is attól, hogy értékelhesse, miként dönt a Pécsi Ítélőtábla, ha a felperes fellebbezésében az egészséghez való jog mellett a magánélet, illetve családi élethez fűződő személyiségi jogainak sérelmét is kifogásolja.

Az alapul szolgáló kutatásaim során az összehasonlító módszer alkalmazása fontos elemként jelent meg. Az egészségügyi szolgáltató felelősségi területe ugyanis állandó változásban van. Folyamatosan olyan új eszközök, új eljárások jelennek meg, amelyek még nem terjedtek el Magyarországon. Ugyanígy vizsgálandó ugyanannak a jogintézménynek az eltérő definiálása – nemcsak gyakorlati, hanem dogmatikai alapokon is. Különösen a sérelemdíjjal érintett személyiségi jogsértések körében nagy az eltérés az egyes államok joggyakorlatában. A felelősség fokán és az összegszerűségen túl a védelembe vett személyiségi jogok katalógusában is különbözőségek mutatkoznak. Erre lehet példa a sérüléssel elszenvedett fájdalom önmagában való értékelése vagy a gyászreakciónak, az életörömök elvesztésének a megítélése. Az összehasonlító elemzés eredményeinek tükrében szükségszerűen felmerülnek de lege ferenda javaslatok is.

1.6. Felépítés

A könyv felépítését azon elvárás határozza meg, hogy bármely felállítandó tézishez előzetesen a górcső alá kerülő kérdésnek egy nagyobb vizsgálati körben való elhelyezése szükséges. Ebből a megfontolásból a jelen 1. fejezetben foglalt alapvető cél- és módszer-meghatározást követően a 2. fejezetben körbehatárolom az egészségügyi szolgáltató polgári jogi felelősségének általános jellegét. Ugyancsak meghatározom a polgári jogi kárfogalmat, amelyet történeti síkban is elhelyezek.

Különös jelentőséget tulajdonítottam annak, hogy bár a polgári jog jelenkori magyar kodifikációja a személyiséget ért nem vagyoni sérelmeket leválasztotta a kárfogalomról, arra nem is a kár szót használja, szankciója pedig nem kártérítés, mégis az okozott személyiségi jogi sérelmek elválaszthatatlanok a kárfelelősségtől. A gyógyító-kezelő tevékenység tárgya minden esetben az ember, a sérelem így mindig közvetlenül az ember személyiségének valamely aspektusát érinti. Minden sérelem, így a vagyoni sérelmek is ebből erednek. Az egészségügyi ellátásból fakadó polgári jogi felelősséget lényegében meghatározó kérdés, hogy a magatartás okoz-e a betegnek vagy rá tekintettel hozzátartozójának személyiségi jogsértést, s ha igen, akkor kinek és milyen sérelmet okoz. A könyv 3. fejezete – még a vagyoni hátrányok bemutatását megelőzően – az immateriális sérelmekkel foglalkozik.

A könyv 4. fejezete válik tulajdonképpen a könyv törzsrészévé, itt kerülnek részletezésre az egészségügyi szolgáltató polgári jogi felelőssége körében szóba jöhető kárfajták és kártípusok.

A könyv 5. fejezete olyan jogintézményeket mutat be, amelyek a 3. és 4. fejezetben részletezett felelősség mértékét befolyásolják. Minden olyan jogi tény felmerülhet, amely képes kizárni vagy korlátozni a sérelemért való felelősséget. A munkát összegző gondolatok zárják le (6. fejezet).

2. A kárfelelősség és kárfogalom elhelyezése az egészségügyi jogban

2.1. Az orvos és betege közötti viszony jellege

Az orvos-beteg viszony, valamint az abból eredő felelősségi kérdések csak általános szinten feleltethetők meg a társadalmi életben jelen lévő más kapcsolatoknak. Ennek okait a következőkben foglalhatjuk össze:

– Eltérő a kötelem keletkezésének ténye, hiszen az orvos kifejezetten vállalkozik arra, hogy a beteget ellátja, ez sok esetben azt foglalja magában, hogy betegének testi sértést kell okoznia. Méghozzá kifejezetten akkora mértékű testi sértést, amivel az elérni kívánt célt teljesíteni lehet. Nem a károkozás hozza létre a kötelmet, hanem az járulékos jelleggel merül fel a már jelen lévő kötelemhez képest. Ez a deliktuális felelősségre irányuló szabályoknak a másodlagos alkalmazását jelenti [Fuglinszky (2015) 210.].

– Az egészségügyi ellátás tárgya az emberi szervezet. Az orvos a legközvetlenebbül hatol bele az ember személyiségébe, a legfontosabb értékét menti, az egyszeri és megismételhetetlen életét, minden jog ősforrását, minden lehetősége eredőjét. A Magyar Orvosi Kamara Etikai Kódexének I.1.3. (2) bekezdése szerint: „Az emberi élet alapvetően a legnagyobb érték, amitől a többi érték függ.” Nem szabad megfeledkeznie az orvosnak arról, hogy nem egy „eset” áll előtte, hanem egy hús-vér ember. A kínai Orvostudományi Kánon kifejezett elvárásként határozza meg a beteg helyzetének személyes átélését: „[ú]gy kell tekintenie a beteg nyomorúságára, mintha a sajátja lenne” (Sándor 31.).

– Az egészségügyi ellátás megkerülhetetlen. Kevés kivételtől eltekintve nincs is alternatívája.

– Az egészségügyi ellátás minden esetben kockázatos. Ugyan a technikai-technológiai fejlődés minden eddiginél jobb feltételekkel szolgál, azonban az ellátásból végső soron az emberi közreműködés, ezzel együtt pedig a hiba lehetősége nem küszöbölhető ki. Ezért is hibás a szocialista jogtudomány azon érvelése, miszerint az emberek társadalmi tudatának és felelősségének átalakításával a kártérítés intézménye is feleslegessé tehető (Mádl 456.).

– Még az egyes szakterületek vonatkozásában is nehéz általános képet kialakítani. Ezért szakterületenként eltérő, mit tekintettünk eredményességnek. Kiemelendő az is, hogy az egészségügyi beavatkozások fejlődése nemcsak azt hozta magával, hogy számos életveszélyesen megsérült személyt sikerül meggyógyítani, hanem azt is, hogy számtalan esetben életveszélyesen megsérült embereket is sikerül tartósan életben tartani, azonban súlyos egészségkárosodással. S bár az orvos a reálisan elérhető legjobb eredményt éri el, a vele szemben támasztott elvárások okán a beteg, illetve hozzátartozói azt mégis kudarcként élik meg.

– A kötelezően megfizetett járulékokból működő társadalombiztosítási rendszer fenntartásával, de akár a magánfinanszírozású egészségügyi szolgáltató szabadpiaci költségeinek megfizetésével a páciens pénzt fizet az ellátásért, amely szintén a beteg fogyasztói szemléletét erősíti. Ehhez kapcsolódóan az egészségügyi szakembernek fizetett hálapénz intézménye is inkább rontja a felek közötti bizalmi viszony kialakulását és eredményfelelősséghez közelítő elvárásokat támaszt a betegben.

– A beteg tényleges állapota, valamint testének-lelkének az egyes beavatkozásokra adott reakciója előre sosem térképezhető fel teljességgel. Az orvos az ellátás során általános tapasztalatokból kénytelen az egyedi eset lehetséges következményeit felmérni. Eberhard Buchborn megfogalmazása szerint a kezelési célok meghatározásához és azok megvalósításához a tudományos érvek mellett a beteg személyes körülményei (Standards des Patienten) is felhasználásra kerülnek (Jansen 27.). A reakció képlékenysége egyúttal azt is jelenti, hogy az eset valójában sosem tekinthető lezártnak, annak következményei hosszú idő után is felszínre kerülhetnek.

– Az egészségügyi beavatkozások kockázatossága abban is megmutatkozik, hogy esetenként a kisebb fokú mulasztás is végzetes eredményhez vezethet.

– Többször is megállapítást nyert, hogy az idő a legjobb diagnoszta. Sok esetben csak utólag lehet következtetéseket levonni, és utólag már könnyű megítélésűnek tűnhet a legnehezebb ügy is. Korunkra már nemcsak a betegségek felismerése vált egyszerűbbé, hanem a hiba okának meghatározása is, amely szintén hozzájárul a műhibaperek számának növekedéséhez. A betegek nagyobb magabiztossággal győződhetnek meg az őket ellátók hibáiról, nagyobb a mozgásterük a tekintetben, hogy a hiba a bíróság előtt is bizonyításra kerüljön. Fontos azonban, hogy az utólagos racionalizálással szemben a megítélés szemszögéből a kifejtett magatartás pillanata számítson. A brit Roe v. Ministry of Health ügyben Lord Denning bíró kifejezetten előadta: „Az orvosoknak, mint a többieknek, tapasztalatból kell tanulniuk, és a tapasztalat gyakran kemény módon tanít.” Ezzel arra utalt, hogy az orvostudomány nagy lehetőségeihez nagy kockázatok is párosulnak. Így lehetséges, hogy éppen egy balsikerű eset tanulmányozásával jut el az orvostudomány olyan új módszerekig, amelyek az ügy bírósági elbírálása idejére már bevett gyakorlatnak számítanak.

– Ráadásul az egészségügyi ellátás során gyakorta előfordul, hogy nincs is idő a körültekintő, alapos vizsgálatokra, hiszen az életveszély miatt azonnali ellátásra van szükség. Sándor Judit szerint ez is felveti a speciális felelősség gondolatát (Sándor 53.).

– Kihívást jelent, hogy az életünk minőségét befolyásoló egészségügyi ellátás fejlődése és elérhetősége között az egyensúly biztosítva legyen. A modern egészségügy rövid időn belül hatalmas léptékben képes haladni, túlszárnyalva azokat az elvárásokat, amelyeket akár csak száz évvel ezelőtt is támasztottak volna. A fejlődésen túl azonban nem lehet megfeledkezni arról sem, hogy nem elég megalkotni a modern eljárásokat, hanem lehetőség szerint biztosítani kell azt is, hogy ezekhez a társadalom tagjai egyenlő feltételek mellett hozzájussanak. Amennyiben az egészségügyi ellátórendszer nem teszi lehetővé az életmentő, valamint életminőséget javító beavatkozásokon túl is az ellátáshoz való hozzáférést, azzal könnyen abban a helyzetben találhatja magát, hogy jótéteményei helyett a társadalmi igazságtalanságot növeli. Hiszen amennyiben a modern technika – legyen szó az élet meghosszabbodásáról, vagy akár csak a napi jóllét biztosításáról –, kizárólag a társadalom kiváltságos rétegei számára válik elérhetővé, az párhuzamos társadalom kialakulásához és az egyes társadalmi csoportok közti esélyegyenlőtlenség elmélyüléséhez vezet. A helyes szemléletet XV. Lajos francia király orvosának, Moreau-nak tulajdonított anekdotában kereshetjük, aki a király azon felszólítására, hogy „[r]emélem, engem nem úgy fog kezelni, mint kórházi betegeit”, azt válaszolta: „Sajnálom, nem tehetek egyebet, mert összes kórházi betegeimet úgy kezelem, mintha királyok volnának” [Schächter (1910) 279.].

2.1.1. „Műhibaperek” a XXI. században

Az egészségügyi ellátással kapcsolatos felelősségi kérdések jelentősége a perek számának és az ezekben érvényesítendő kártérítési igények összegszerűségének ugrásszerű emelkedésével együtt nőtt. Ugyanezek számának igazán nagy fokú növekedését a piacgazdaságra épült országokban az 1970-es évekre teszik. A probléma azonban már korábban is formálódni látszott: „Amerikában annyira napirenden vannak az orvosok ellen indított kártérítési perek és ezekben hozott marasztaló ítéletek, hogy nagyobb gyakorlattal biró orvosok feleségeikre íratják vagyonukat” – hívta fel a figyelmet Schächter Miksa az orvosi felelősségi perek következményeire már 1902-ben [Schächter (1902) 175.].

Korunkban a „műhibaperek” száma folyamatos növekedést mutat. Nagy-Britanniában az ezredfordulóra három évtized alatt tizenkétszer, míg Németországban nagyjából ötször több ilyen kártérítési per indult évente (Stauch 2.). Magyarországon a rendszerváltást követő időszakban kezdődött meg a „műhibaperek” számának drasztikus megnövekedése. Számuk mára eléri az évi három-négyszázat, melyek nagyjából 40%-a szülész-nőgyógyászati szakterületről eredő jogvitából fakad. Az ellátási hibák számát évente 7-10 ezerre becsülik.

A „műhibaperek” számának emelkedésében arra is figyelemmel kell lenni, hogy a mögöttünk álló évszázadban az egészségügyi ellátás elérhetősége, színvonala is soha addig nem látott mértékben nőtt. Az egészségügyi szolgáltatáshoz való hozzáférés általánossá vált, valamint az egészségügyi ellátások fajtáinak száma is robbanásszerű növekedést ért el. A jobb és általános egészségügyi ellátás pedig hozzájárul a várható élettartam ugrásszerű növekedéséhez is, mely olyan széles rétegek életben maradását jelenti, akik kisebb-nagyobb, de folyamatosan meglévő panaszaikkal gyakori látogatói az egészségügyi intézményeknek. A megnövekedett orvos-beteg találkozások száma olyan statisztikai körülmény, amit feltétlenül figyelembe kell venni az emelkedő számú „műhibaperek” hátterében álló okok körében.

Nem feledkezhetünk meg azonban a XXI. századra általánossá váló fogyasztói szemlélet növekedéséről, valamint az információáramlás robbanásszerű megváltozásáról. Utóbbi alatt azt értem, hogy a digitális tömegkommunikáció korában gyakrabban – és felületesebben – kerülnek elénk hírek az egészségügyi ellátás során bekövetkező sérelmekről és az azokkal kapcsolatos igények összegszerűségéről. Ez ösztönző erő az egészségkárosodott betegek és hozzátartozóik számára, ahogyan az is, hogy Magyarországon európai mérce szerint kiemelkedően magas az alperesi marasztalások száma az egészségügyi jogi perekben [Pribula (2011) 249.]. Egy-egy nagyobb egészségügyi szolgáltató vonatkozásában az éves pertárgyértékek százmilliós, de esetenként milliárdos összegre is rúghatnak (Király 13.). Ehhez kapcsolódik a kifejezetten személyi sérülésekre szakosodott ügyvédek számának megnövekedése. Az amerikai szleng szerint: „Are you sick, call your lawyer!” (Beteg vagy? Hívd az ügyvédedet!)

A fenti okok nyomásként jelentkeznek az egészségügyi szolgáltatók oldalán, egyúttal ugyanakkor akár ösztönző erő lehet számukra. A betegjogok érvényesítése képes hozzájárulni az ellátás színvonalának, a szakemberek gondos eljárásának, felelősségérzetének növeléséhez, továbbá alternatív vitarendezési módok felé is kapukat nyitnak.

2.1.2. No-fault rendszerek

A polgári perek hosszú, költséges és a végkimenetelüket tekintve kétséges lefolyása arra ösztönzi a jogviszony alanyait, hogy alternatív megoldásokat keressenek. Ennek egyik megoldási módszere a felróhatóságtól független felelősségi rendszerek kiépítése. Az úgynevezett no-fault rendszerek sajátossága, hogy a beteg igényének érvényesítése részben vagy egészben nem bíróság előtt, hanem adminisztratív úton történik meg. Lényegi eltérés a peres eljárásokhoz képest, hogy az orvosi felelősség értékelése helyett a beteget ért sérelmek kompenzálása kerül középpontba.

Úttörőnek számított Új-Zéland, ahol Sir Owen Woodhouse bíró egy összefoglaló jelentésében, az úgynevezett Woodhouse Reportban az elsők között bírálta élesen a társadalombiztosítás addigi rendszerét: „[t]öredezett és önkényes válasz egy társadalmi problémára, mely összehangolt és átfogó megoldást kívánna”. A jelentés nyomán megszülető Accident Compensation Scheme (1974) már univerzális jelleggel kívánta védelmébe venni a balesetet szenvedők érdekeit. A rendszer bármilyen testi sérülésből fakadó károkra kiterjed, így a kórházi kezelés során bekövetkező egészségkárosodásokra is. Főszabály szerint más személy felróhatóságától függetlenül beáll a jogosultság a kompenzációra. Az egészségügyi ellátásokból fakadó esetekben azonban ez csak részben igaz, mivel a károk bizonyításán túl szükséges az, hogy a kár az ellátásban részt vevők magatartására visszavezethető okból keletkezzen, vagy olyan valószínűtlenül előálló, súlyos következménnyel járó szövődményből eredjen, amelyért egyébként az orvos nem volt felelős (Zákány 72–81.). Az új-zélandi megoldáshoz hozzá kell tenni, hogy a fedezetet járulékbefizetések, adóbevételek (például az üzemanyag adótartalmának egy része) adják, az igény érvényesíthetősége esetén pedig a károsultak számára a polgári peres út kizárt [Koziol (2014) 404.]. A károsultak számára ugyan van felső igényérvényesítési plafon, tehát a teljes kártérítés elve nem érvényesül, azonban gyorsasága és költséghatékonysága okán bárki számára elérhető. Így különösen azoknak jelent védelmet, akiknek a jogérvényesítéshez szükséges költségek személyes, családi vagy baráti megelőlegezésére nincs lehetőségük, amiként a költséges pereskedést sem tudnák vállalni.

2011-től Lengyelországban is létezik peren kívüli kárrendezés az egészségügyi ellátásból fakadó károkra vonatkozóan. Katarzyna Ludwichowska-Redo szerint azonban bár ez a no-fault rendszert célozza meg, ténylegesen nem az, mivel fertőzés, testi sérülés, egészségkárosodás vagy halál esetén csak olyan esetekben ad érvényt a károsulti igényeknek, amelyek az orvostudomány akkori állása szerint összeegyeztethetetlen, egyébként gondatlan károkozói magatartásra utalnak [Koziol (2014) 188–189.].

Japánban is jelentős hagyománya van a no-fault kompenzációnak. Az egészségügyi szolgáltatások körében az oltások, valamint a vérátömlesztések mellett a súlyos agykárosodással születő gyermekek káraira is kiterjed ez a rendszer (Leflar 106.).

Ezeknek a rendszereknek előnyét jelenti, hogy az egészségügyi szolgáltatónak nem érdeke, hogy a beteg kezelésével kapcsolatos információkat az igény elbírálása idején visszatartsa, vagy akár mindössze szelektálva, a saját álláspontját megalapozó terjedelemben közölje. Ráadásul az egészségügyi jogvitáknak nemcsak vagyoni vetületei vannak. A beteg, akinek nem úgy sikerült a beavatkozása, mint ahogyan az előzetesen remélt volt, választ szeretne kapni arra nézve, mi történt, mi az, ami miatt a probléma előállt, és az hogyan vezetett a károsodáshoz. A körülményekről való teljes kép megszerzése hozzájárul ahhoz, hogy a beteg érzelmileg feldolgozhassa az őt ért veszteséget, az információk teljességének ismerete pedig a károk enyhítését szolgáló megfelelő döntések (például további beavatkozásoknak való alávetés, életmód-igazítás) meghozatalában is segíti.

Az egészségügyi szolgáltató hibájának ismeretében, esetleg a beteget kezelő orvos kifejezett elismerésével, bocsánatkérésével pedig elégtételt is kap a beteg. A klasszikus – Magyarországon is bevett – peres út során ilyen nyilatkozatok csak ritkán képzelhetők el. A New York-i ProPublica 2015-ben készített részletes beszámolót a dán no-fault rendszerről. A riportban megszólaltatták Ole Hamberget, a koppenhágai Rigshospitalet nevű kórház vezető májspecialistáját, aki elmondta, amikor észlelte, hogy a májkárosodott beteg túl sokáig kapott egy gyógyszert, nyíltan beszélhetett vele az állapotának okairól: „[n]agyon természetes volt számomra, hogy azt mondjam neki: nem a legjobb szintű kezelést kapta”. Visszatérően megjelenő hivatkozás, hogy a bizalomnak placebo hatása is van (Sándor 35.). Kutatásukban Erdélyi Kamilla és Pilling János is kimutatták, hogy a hiba okát nyíltan és őszintén feltáró orvossal szemben egyébként is érezhetően kevesebbszer indítanak kártérítési pert a betegek, mint az azokat eltitkolni igyekvővel szemben (Erdélyi-Pilling 656.). A peres eljárási szakasz kihagyása pedig nemcsak a kezelőorvos renoméjának megőrzését szolgálhatja, hanem a beteg érdekét is. Értelemszerűen, amennyiben a felperes kártérítést kíván érvényesíteni az alperessel szemben, az alperes jogi képviselője a jogszabályi és morális kereteket is feszegetve fog azon dolgozni, hogy ügyfele felelősségét kimentse, így például annak bizonyításával, hogy a nem várt eredmény kialakulása a felperes terhére eső okból történt. Ebben a formában az egészségében ténylegesen károsodott beteg vagy családtagjai személyes szférájának egyes vonatkozásai kerülnek terítékre a tárgyalóteremben.

2.1.3. Újszerű beavatkozások – újszerű kihívások

A modern beavatkozások újfajta kártérítési igényeket is életre hívnak. A XXI. században már lehetséges a biológiai nem műtét útján való megváltoztatása, melyet morális és politikai vita övez. Kártérítési jogi megítélésében azonban nincs különbség más, Magyarországon engedélyezett beavatkozásokhoz képest. Az eljárásnak az Eütv. és a többi hatályos egészségügyi jogszabályok rendelkezéseinek meg kell felelnie, végső soron az egészségügyi szolgáltató más beavatkozásokhoz hasonló módon felel. A transzszexualitással kapcsolatban a magyar bíróságok előtt is megjelentek az első kártérítési perek (Julesz 112–113.). Ugyanígy a pótanyaság (dajka- és béranyaság) kérdéskörével való foglalkozás alól sem húzhatja ki magát a jog.

2.2. Az egészségügyi jogviszony

Az egészségügyi szolgáltató és a beteg között mellérendelt, tipikusan megbízási jellegű szerződéses jogviszony, egy speciális polgári jogi kötelem, az egészségügyi jogviszony jön létre. Az egészségügyi jogviszony tárgya egészségügyi szolgáltatás nyújtása, célja pedig egyedileg meghatározott személyek egészsége (Törő 22.). Az Egészségügyi Világszervezet 1946-os megfogalmazása szerint: „Az egészség a teljes testi, mentális és szociális jóllét állapota, és nem csupán betegség- vagy fogyatékosság-nélküliség” (Faggyas 54.).

Az egészségügyi jogviszony tárgya megfeleltethető az Eütv. egészségügyi ellátás fogalmának. Az Eütv. 3. § c) pontja alapján egészségügyi ellátásnak minősül a beteg adott egészségi állapotához kapcsolódó egészségügyi tevékenységek összessége. Lényegében ezt fejti ki az Eütv. 3. § e) pontja, amely az egészségügyi szolgáltatás körébe eső tevékenységeket gyűjti csokorba.

Az egészségügyi szolgáltató egészségügyi szolgáltatás nyújtását vállalja, míg a beteg egészségügyi szolgáltatás igénybevétele céljából keresi fel az egészségügyi szolgáltatót. Azzal együtt, hogy az esetek egy bizonyos részében (például eszméletvesztés) a beteg tudta nélkül, közvetlenül az ő állapota alapján döntenek úgy az azt észlelő embertársai, hogy az ő nevében és az ő javára egészségügyi ellátás iránt kell intézkedniük. Bár Tarr György véleménye szerint ilyenkor megbízás nélküli ügyvitelről beszélünk (Tarr 349.), annak tartalma ténylegesen nem feleltethető meg neki. Az egészségügyi szolgáltatót értesítő személy ugyanis nem lép a beteg helyébe, nem is válik a jogviszony alanyává, míg az egészségügyi szolgáltatónak – amely nem más helyett jár el – nemhogy van jogosultsága az ügyvitelre, de kifejezetten köteles is ellátni a beteget.

Az egészségügyi szolgáltató az egészségügyi szolgáltatást tipikusan ellenérték fejében végzi, akár magán-, akár közfinanszírozású ellátásról is beszélünk. Utóbbiról van szó akkor is, ha a beteg a társadalombiztosítási rendszer fenntartásához ugyan nem járult hozzá, azonban jogszabályi rendelkezés folytán az ellátás igénybevételére enélkül is jogosult. Nem kizárt, hogy az egészségügyi szolgáltatást térítés nélkül, emberbaráti elkötelezettségből nyújtják.

A Ptk. 1:2. § (2) bekezdése szerinti generálklauzula (az úgynevezett québeci klauzula) értelmében a polgári jogi jogviszonyokra vonatkozó jogszabályokat a Ptk.-val összhangban kell értelmezni, ez irányadó az egészségügyi jogviszonyra is. Természetesen a polgári jog bizonyos intézményei az egészségügyi szolgáltatás körében értelmezhetetlenek. Ilyen például, hogy a beteg az adott beavatkozásra való jogosultságát harmadik személyre engedményezze (Törő 75.). A Covid19 világjárvánnyal kapcsolatban jellemző példa erre az oltás harmadik személy részére való felajánlásának kérdése, de idetartozik, ha a transzplantációra szoruló személy az épp rendelkezésre álló szerv okán lehetővé váló beavatkozás jogát egy általa egyedileg megjelölt harmadik személy javára szeretné átadni.

Az egészségügyi jogviszony szoros kapcsolatban áll más jogterületekkel, így különösen az államigazgatás és a társadalombiztosítás rendszereivel foglalkozó jogágakkal. Ez a kapcsolódás a jogviszony polgári jogi jellegét csak kiegészíti, azonban abból nem vesz el semmit. Véleményem szerint ez még akkor is igaz, amennyiben részben vagy egészben állami-önkormányzati szerepvállalással valósul meg az egészségügyi ellátás. Ez azonban még csak előfeltétele lehet az egészségügyi ellátásnak, amely konkrétan és közvetlenül nem az állam mint a közhatalom gyakorlója és polgára, hanem az egészségügyi szolgáltató és a beteg között valósul meg.

2.2.1. Kezelési szerződés

Az egészségügyi ellátás nyújtására irányuló kötelmet Schächter Miksa már az 1900-as évek elején megbízási szerződéses jogviszonyként írja le, figyelemmel azonban arra, hogy az ő megállapítása szerint a megbízási jelleg nem tekinthető kimerítőnek, azonban szükséges kellék [Schächter (1902), 175.]. Szalma József szerint az egészségügyi felelősség a gyógykezelési szerződésből fakad [Szalma (2015) 350.]. Havasi Péter is kiemeli, hogy az orvos „gondos eljárással ugyan, de eredményre törekszik” (Havasi 328.). Tarr György szerint a kezelési szerződés egy remény-megbízás, amely által a beteg „egy általános megbízást ad reménye megvalósulása érdekében” (Tarr 349.).