Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026 © Varga Levente, 2026

I.

1

2

3

II

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

III.

16

17

18

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

James Joyce

ULYSSES

fordította:
Gáspár Endre

a fordítást az eredetivel egybevetette
a szöveget javította és jegyzetekkel ellátta:
dr. Bujtor László

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-360-0 EPUB
ISBN 978-963-678-361-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026
© Varga Levente, 2026

a mű eredeti címe:
Ulysses

első kiadás: 1920.
az elektronikus változat az 1947. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Varga Levente Retrospekció (Gondolatok tengere)
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

1

A köpcös, vaskos Buck Mulligan lejött a felső lépcsőkről, kezében borotválkozó csésze, rajta keresztben tükör és borotvakés. Övetlen, sárga fésülködő köpenyét szelíden duzzasztotta hátul a reggeli szél. Magasra emelte a csészét és rázendített:

- Introibo ad altare Dei.[1]

Megállt, lenézett a sötét csigalépcsőn és rekedten kiáltotta:

- Gyere fel, Kinch. Gyere, te göthös jezsuita.

Ünnepélyesen tovább ment és fellépett a kerek lőtalpra.

Körülszemlélődött és méltóságteljesen háromszor megáldotta a tornyot, a környező vidéket és az ébredő hegyeket. Aztán, hogy meglátta Stephen Dedalust, meghajolt felé és gyors kereszteket vetett a levegőbe, gurgulázott és fejét rázta. Stephen Dedalus kelletlenül, álmosan a lépcső tetejére könyökölt és közönnyel nézte a rezgő, gurgulázó, lószerűen hosszúkás arcot, amely megáldotta, és a világos, tonzúrátlan, halvány tölgyfaszínű és csomós hajat.

Buck Mulligan egy pillanatra a tükör alá kukkantott, aztán fürgén befedte vele a csészét.

- Vissza a szállásra - mondta komoran.

Papi hangon folytatta:

- Mert ez, oh én szeretteim, az igazi kereszténylegesség: test és lélek és kutyagumi. Lassú zenét kérek. Csukják be a szemüket, uraim. Egy pillanat. Törődjünk egy kicsit a fehér vérsejtekkel. Csend, mindenki.

Rézsút felnézett és hosszú halk füttyjelet adott, aztán révült csendben állt egy ideig, egyenletes fehér fogai közt itt-ott aranypontok csillogtak. Aranyszáj. Két erős, éles fütty felelt a csenden át.

- Köszönöm, öreg fiú - kiáltotta élénken. - Elég már. Csavard le a léghuzatot, jó?

Leszökkent a lőtalpról és komolyan nézte szemlélőjét, miközben a köpeny laza ráncait összefogta lábán. Vaskos, árnyékolt arca a duzzogó tojásdad állkapoccsal prelátusra emlékeztetett, középkori műpártolóra. Ajkán kedves mosoly ült ki.

- Micsoda humor - mondta vígan. - Képtelen neved van, ógörög.

Barátságos tréfálkozással megfenyegette és magában nevetve, a korláthoz lépett. Stephen Dedalus feljebb jött, fáradtan követte félúton, és leült a lőtalp szélén. Elnézte, hogyan támasztja tükrét a korláthoz, mártja az ecsetet a csészébe és szappanozza be arcát és nyakát.

Buck Mulligan vidám hangja folytatta:

- Az én nevem is lehetetlen: Malachi Mulligan, két daktilusz. De hellén csengése van, ugye? Szökdelő és jókedvű, mint egy bak. Buck-bak. Menjünk Athénbe. Eljössz velem, ha kivágok a nénimből húsz foncsit?

Félretette az ecsetet és kedélyes nevetéssel szólt:

- Vajon az a szikkadt jezsuita jön-e?

Elhallgatott, nagy gonddal borotválkozni kezdett.

- Mondd csak, Mulligan - szólt Stephen csöndesen.

- Mit, szívem?

- Meddig marad Haines itt a toronyban?

Buck Mulligan leborotvált arcot mutatott a jobbválla fölött.

- Szörnyű alak, ugye? - mondta fesztelenül. - Nagyképű szász. Téged nem tart úriembernek. Ezek az átkozott angolok dagadnak a pénztől és a gyomorbajtól. Mert Oxfordból jön. Tudniillik neked, Dedalus, valódi oxfordi modorod van. Nem tud kiokosodni belőled. Mégis én adtam neked a legjobb nevet Kinch penge.

Óvatosan borotválta az állát.

- Egész éjjel valami fekete párducról őrjöngött - szólt Stephen. - Hol a pisztolytáskája?

- Holdkóros szegény - szólt Mulligan. - Drukkoltál?

- Meghiszem azt - felelte Stephen határozottan és növekvő félelemmel. - A sötétben egy ismeretlennel, aki őrjöng és valami fekete párduc lelövéséről nyöszörögd Te fuldoklókat mentettél ki. De én nem vagyok hős. Ha itt marad, odébbállok. Buck Mulligan dühösen nézte a szappanhabot a borotvakésen. Lecsúszott gubbasztóhelyéről és mohón keresgélni kezdett a nadrágzsebeiben.

- Gané! - kiáltotta zsírosan.

Odament a lőtalphoz és Stephen felsőzsebébe nyúlva, ezt mondta:

- Add kölcsön az ormánytörlőd, le akarom törölni a borotvámat.

Stephen hagyta, hogy kihúzzon és csücskénél fogva magasra emeljen egy gyűrött, piszkos zsebkendőt. Buck Mulligan akkurátusan letörölte a borotvát. Aztán megnézte a zsebkendőt és kijelentette:

- A bárd ormánytörlője. Új színárnyalat ír költőink számára: takonyzöld. Szinte érzi az ember az ízét, nem?

Újra a korláthoz ment és lenézett a dublini öbölre. Szőke, tölgyszínű haja gyöngén felborzolódott.

- Egek - mondta csöndesen. - A tenger valóban az, aminek Algy mondja: édes ősz anya. A takonyzöld tenger. A scrotumszűkítő[2] tenger. Epi oinopa ponton.[3] Oh, Dedalus, a görögök! Meg kell téged tanítanom, hogy eredetiben olvasd őket. Thalatta! Thalatta![4] Ő a mi nagy édesanyánk. Gyere, nézd.

Stephen felállt és odament a korláthoz. Rákönyökölve, lenézett a vízre és a kingstowni kikötő szájából kifutó postahajóra.

- A mi hatalmas anyánk - folytatta Buck Mulligan.

Hirtelen a tengerről Stephen arcára fordította nagy, fürkésző szemét.

- A nénikém azt hiszi, te ölted meg az anyádat - mondta. - Ezért nem akarja, hogy veled érintkezzem.

- Valaki megölte - mondta Stephen sötéten.

- Letérdelhettél volna, ördögbe is, Kinch, ha a haldokló anyád azt kérte tőled - szólt Buck Mulligan. - Én is vagyok olyan kőszívű legény, mint te. De ez már sok, az anyád utolsó lélegzetével kér, hogy térdelj le és imádkozz érte. Te pedig megtagadod. Van benned valami baljós...

Elnémult és újra könnyedén beszappanozta a másik arcát. Ajka elnéző mosolyra görbült.

- De kedves alak - mormolta magában. - Kinch, a legkedvesebb alak.

Simán és figyelmesen borotválkozott, csöndben és komolyan.

Stephen, félkönyökével a töredezett grániton, homlokára tette tenyerét és fényes fekete kabátujja kifoszlott szélét nézte. Bánat, de még nem szerelmi bánat rágta szívét. Halott anyja csöndesen eljött egyszer hozzá álmában, lengő barna halotti ruhával elnyűtt testén, melynek viasz- és rózsafaszaga volt; némán, szemrehányóan fölébe hajló leheletéből nedves hamu távoli illata áradt. A feslett kabátujjon át látta a tengert, amelyet a jóltáplált hang mellette, mint nagy édesanyát üdvözölt. Az öböl és látóhatár között tompazöld folyadék. A halottas ágy mellett akkor fehér porceláncsésze állott, zöld, kocsonyás epével, amelyet hangos, nyöszörgő hányásrohamokkal csikart ki rothadó májából.

Buck Mulligan újra letörölte a borotvát.

- Szegény dög - mondta nyájasan. - Maradj, hogy adjak neked egy inget és néhány ormánytörlőt. Hogy szolgál a másodkézből való nadrág?

- Elég jól áll rajtam - felelte Stephen.

Buck Mulligan az alsóajka alatti gödörre támadt.

- Micsoda humor - mondta elégedetten-, azt kellene mondani: másodlábról való. Isten tudja, melyik koszos fráter hordta. Van egy remek darabom, szürke, hajszálcsíkkal. Klassz leszel benne. Tréfa nélkül, Kinch. Ha öltözködöl, igazán jóvágású fiú vagy.

- Köszönöm - szólt Stephen. - Nem viselhetem, ha szürke.

- Nem viselheti - mondta Buck Mulligan a tükörből kinéző arcához. - Első az etikett. Megöli az anyját, de nem viselhet szürke nadrágot.

Gondosan becsukta a borotvát és végigtapogatta ujjával sima bőrét.

Stephen elfordította tekintetét a tengertől, rá a vaskos arcra, a két füstkék mozgékony szemmel.

- A fickó, akivel tegnap este a Shipben voltam, - mondta Buck Mulligan - úgy véli, hogy e. á. p.-ben[5] szenvedsz. Conolly Normannal van a Gügye várban. Elmebajosok általános paralízise.

Félkörben meglengette a tükröt, mintha kijelentéseit akarná kisugározni a tengeren ragyogó napfénybe. Legörbült borotvált ajka mosolygott, akárcsak fehér villogó fogai széle. Egész jókötésű. törzsét hatalmába ejtette a nevetés.

- Nézd meg magad, te szörnyű bárd - mondta.

Stephen előrehajolt és belenézett az odatartott tükörbe, melyen görbe repedés húzódott végig, égnek álló hajjal. Így látnak ő és mások. Ki választotta nekem ezt az arcot? Ezt a tetvezni való dögöt? Ez is azt kérdezi tőlem.

- A topa szobájából csórtam - mondta Buck Mulligan.

- Neki ez is jó. A néni mindig csúnyácska cselédeket fogad Malachi miatt. Ne vidd őt kísértésbe. Ursulának hívják.

Újból nevetett és elvette a tükröt Stephen fürkésző szeme elől.

- Caliban dühe, hogy nem látja saját arcát a tükörben - szólt. - Ha Wilde élne és láthatna!

Stephen hátralépett, a tükörre mutatott és keserűen jegyezte meg:

- Ez az ír művészet jelképe. Egy cseléd repedt tükre.

Buck Mulligan hirtelen Stephen karjába öltötte karját és körüljárta vele a tornyot, miközben a borotva és a tükör csörömpölt zsebében, ahová bedobta őket.

- Nem szép tőlem, hogy így ugratlak, Kinch - mondta nyájasan. - Isten a tanúm, hogy több sütnivalód van akárkinél.

Újra kiparírozta. Éppúgy fél művészetem lancettáitól, mint én az övéitől. A hideg acéltoll.

- Egy cseléd repedt tükre. Mondd el ezt annak a tökfilkónak odalenn és vágj ki belőle egy guineát. Felveti a pénz és nem tart téged úriembernek. Az örege azzal kereste a dohányt, hogy julupot[6] adott el a zuluknak, vagy más efféle szélhámosságokat csinált. Istenem, Kinch, ha mi ketten együtt dolgozhatnánk, tehetnénk valamit a szigetért. Hellenizálhatnánk. Cranly karja. A karja.

- Szörnyű, ha meggondolom, hogy ezektől a disznóktól kell koldulnod. Én vagyok az egyetlen, aki tudom, mi lakik benned.

Miért nincs több bizalmad hozzám? Miért húztad fel az orrod? Haines miatt? Ha megmukkan, lehozom Seymourt és úgy ellátjuk a baját, mint Clive Kempthorpe-nak a múltkor.

Pénzes hangok fiatal csengése Clive Kempthorpe szobáiban.

Sápadtképűek fogják oldalukat a nevetéstől, egyik beleragad a másikba, oh, végem van! Közöld vele a hírt kíméletesen, Aubry! Végem! Szakadt inge cafatjai söprik a levegőt, miközben az asztal körül ugrál és botladozik, nadrágja leesett a sarkára, és Ades a Magdalenből a nagy szabászollóval kergeti. Riadt, lekvárral aranyozott borjúarc. Nem engedem, hogy lehúzzák rólam a nadrágot! Ne játssz velem kergebirkát!

A nyitott ablakból kiáltások hessentik fel a négyszögletes udvar estéjét. Egy süket kertész, Matthew Arnold álarcával az arcán, tolja a kaszálót a sötét gyepen és figyelmesen nézi a fűszálak táncoló foszlányait.

Nekünk... új pogányság... Omphalos.

- Ugyan hagyd már - mondta Stephen. - Nincs vele semmi baj, csak éjjel.

- Hát akkor mi az? - kérdezte Buck Mulligan türelmetlenül. - Köpd már ki. Én mindig őszinte vagyok hozzád. Mi kifogásod van ellenem?

Megálltak, nézték a Bray Head tompa fokát, amely úgy. feküdt a vízen, mint az alvó cethal ormánya. Stephen csöndesen kihúzta a karját.

- Igazán mondjam meg? - kérdezte.

- Igen, mi az? - felelte Buck Mulligan. - Én nem tudok semmiről.

Miközben beszélt, Stephen arcába nézett. Halk szél suhant el a homloka mellett, lágyan meglegyintette fésületlen haját és az aggodalom ezüst villózását verte fel szemében.

Stephen, a saját hangjától elcsüggesztve, ezt mondta:

- Emlékszel az első napra, mikor anyám halála után hozzád mentem?

Buck Mulligan gyorsan összeráncolta a szemét és így szólt: - Mit? Hol? Nem emlékszem semmire. Csak ideákra emlékszem és érzékletekre. Hogyan? Mi történt hát, az Isten szerelmére?

- Teát főztél éppen - mondta Stephen - és én kimentem még egy kis meleg vízért. Anyád valami vendéggel kijött a nappaliból. Megkérdezte tőled, ki van a szobádban.

- Úgy? - szólt Buck Mulligan. - És mit mondtam rá? Én már nem tudom.

- Azt mondtad - felelte Stephen -: Oh, csak Dedalus, akinek olyan rondán halt meg az anyja.

Buck Mulligan arcába egy kis pirosság szökött, amely fiatalabbnak és megnyerőbbnek mutatta.

- Ezt mondtam? - kérdezte. - Na és? Mi rossz van ebben?

Idegesen lerázta magáról zavarát.

- Mert hát mi is az a halál - kérdezte -, az anyádé vagy a tiéd, vagy az enyém? Te csak a mamádat láttad meghalni. Én minden nap látom, hogy gebednek meg a Materben és Richmondban és hogy vagdalják őket széjjel a boncolóteremben. Egy rondaság az egész, nem más. Egyszerűen nem érdemel szót. Mikor anyád kért, nem akartál letérdelni és érte imádkozni. Miért? Mert benned van az az átkozott jezsuitaság, csak rosszul oltották beléd. Nekem csak humor az egész vagy rondaság. Az agylebenyei nem működnek. Elhívatja Sir Peter Teazle doktort és pitypangot szed a paplanról. Járj a kedvében, míg vége nincs. Te nem teljesítetted az utolsó kívánságát és most murizol velem, mert nem fanyalgok, mint Lalouette valamelyik gyászvitéze. Marhaság! Mondjuk, hogy mondtam. Nem akartam vele a mamád emlékét megsérteni.

Saját beszéde felháborította. Stephen pajzsát a tátongó sebek elé tartotta, amelyet szavai ütöttek szívén, és ridegen mondta:

- Nem arról van. szó, hogy az anyámat megsértetted.

- Hanem miről? - kérdezte Buck Mulligan.

- Arról, hogy engem sértettél meg - válaszolt Stephen.

Buck Mulligan sarkon fordult.

- Képtelen alak! - kiáltotta.

Gyorsan végigment a korlát mellett. Stephen csak állt a helyén, a nyugodt tengeren át a hegységre bámult. A tenger és a hegység most elmosódott. Szemében erek lüktettek, elfátyolozták tekintetét, érezte arcán a lázat.

A toronyban hangosan kiáltotta valaki:

- Odafönn vagy, Mulligan?

- Megyek már - felelte Buck Mulligan.

Stephenhez fordult és ezt mondta:

- Nézd meg a tengert. Mit bánja az, ha megsértik? Lökd partra Loyolát, Kinch, és gyere le szépen. A szász a reggeli szalonnáját sürgeti.

Feje egy pillanatra újra megállott a lépcső fölött, egy vonalban a tetővel.

- Ne morfondírozz ezen egész nap - mondta. - Következetlen vagyok. Hagyd abba a kesergést.

Feje eltűnt, de lefelé szálló hangja a lépcsőtorkolat felől dörgött:

Ne fordulj el, s ne tépelődj
Fájó szerelmi titkokon,
Míg Fergus ül ércfogatán.

Erdők árnyai lebegtek el csöndesen a reggeli békén át a lépcsőház tetejéről a tenger felé, ahová bámult. A partszélen és odébb a víztükör átfehérlett, mintha könnyűsarujú, siető lábak taposnák. Sötét tenger fehér keble. Párosan kulcsolódó hangok. Hárfahúrt pengető kéz párosítja az iker-akkordokat. Habfehér, összeházasított szavak, ahogy megcsillannak a sötét hullámháton.

Lassanként felhő fedte el a napot, mélyültebb zöldre árnyékolva az öblöt. Ott feküdt mögötte, fájó vizű csésze. Fergus dala: egymagámban énekeltem szobámban, elnyújtva a hosszú sötét akkordokat. Anyám ajtaja nyitva volt: hallani akarta a muzsikát. Félelemtől és részvéttől némán mentem ágya mellé. Sín azon a nyomorúságos ágyon. Igen, ezek a szavak ríkatták meg, Stephen: fájó szerelmi titkok.

Hát most hová?

A titkai: régi toll-legyezők, mósuszillatú bojtos táncrendek, borostyánkő csecsebecsék a lezárt fiókban. Otthon náluk lánykorában kalitka volt kiakasztva a napos ablakba. Hallotta énekelni az öreg Royce-ot a Rettenetes Turko című táncjátékban és nevetett a többiekkel, mikor azt énekelte:

Az vagyok, aki
Láthatatlanságát
Jól használja ki.

Kísértet-vígasság, elrakosgatva, mósuszparfümben.

Ne fordulj el s ne tépelődj.

Elrakosgatva a természet emlékezetében játékszereivel együtt. Emlékek tolulnak Stephen töprengő agyába. A vizes pohara a konyhai polcról, mikor áldozásra ment. Belül üres alma, barnacukorral tele, sül neki egy sötét őszi este a kandallón. Formás körmei pirosak a gyerekek ingén elnyomott tetvek vérétől.

Álmában jött el Stephenhez csöndesen, lengő halotti lepelben, viasz- és rózsafaszagúan; némán, szemrehányóan fölébe hajló leheletében nedves hamu távoli illatával és néma, titokzatos szavakkal.

Halálból meredt rám üveges szeme, hogy megrázza és megtörje a lelkem. Csak rám. Síri gyertya világította meg haláltusáját. Síri fény az elgyötört arcon. Hangos, hörgő lehelete riadtan zörgött, míg mind térden imádkoztak. Szeme rajtam, hogy lerogyasszon. Liliata rutilantium te confessorum turma circumdet: iubiíantium te virginum chorus excipiat.[7]

Vámpír! Hullarágó!

Nem, anyám. Hagyj engem és engedj élni.

- Hó, Kinch!

Buck Mulligan hangja zendült a toronyban. Közelebb jött a lépcsőn, újból hívta. Stephen, aki még reszketett lelke kiáltásától, melegen áradó napfényt hallott és a levegőben maga mögött baráti szavakat.

- Dedalus, embereid meg magad és gyere le. Kész a reggeli.

Haines bocsánatot kér, hogy az éjjel felkeltett bennünket. Minden rendben.

- Jövök - mondta Stephen és megfordult.

- Gyere az Istenért - mondta Buck Mulligan. - Érte és mindannyiunkért.

Feje eltűnt és újból feltűnt.

- Elmeséltem neki az ír művészet jelképét. Azt mondja, nagyon ügyes. Vágj ki belőle egy foncsit. Azazhogy egy guineát.

- Ma reggel pénzt kapok - mondta Stephen.

- Az iskolában? - mondta Buck Mulligan. - Mennyit?

Négy foncsit. Adj kölcsön egyet.

- Ha kell - mondta Stephen.

- Négy fényes sovereign - kiáltott Buck Mulligan elragadtatással. - Iszunk egy ragyogót, hogy a kehes druidák is eltátsák a szájukat. Négy mindenható sovereign.

Megdobálta a kezét és lefelé lépkedett a kőlépcsőn, miközben jasszos kiejtéssel hamisan énekelte:

Hogyne volna muri máma,
Whisky, sör, bor dézsaszámra,
Koronázás estelén,
Estelén?
Hogy ne volna muri máma,
Koronázás estelén?

Meleg napfény vidámkodott a tengeren. A nikkel borotválkozócsésze elfelejtetten fénylett a korláton. Mért hoznám le onnan? Vagy hagynám ott egész nap, elfelejtett barátságnak?

Odament, egy darabig a kezében tartotta, érezte hűvösségét, a pépes szappanhab szagát, a beledugott ecsettel. Így vittem valaha a tömjéntartót Clongewes-ben. Most más vagyok és mégis ugyanaz. Megint szolga. Egy szolgáló szolgája.

A homályos, boltozatos toronyszobában Buck Mulligan köpenyes alakja fürgén mozgott ide-oda a tűzhely körül, elfedve és feltárva sárga izzását. Két nyaláb enyhe napvilág hatolt a magas törésekről a kőkockás padlóra; ahol sugaraik találkoztak, szénfüst és főtt zsír párafelhője úszott kanyarogva.

- Megfulladunk - mondta Buck Mulligan. - Nem nyitnád ki az ajtót, Haines?

Stephen a szekrényre tette a borotválkozó csészét. Magas alak kelt fel a függőágyból, amelyen ült, odament a bejárathoz és egy lökéssel kinyitotta a belső ajtót.

- Nálad a kulcs? - kérdezte egy hang.

- Dedalus-nál van - mondta Buck Mulligan. - Máriám-anyám, megfulladok.

Fel sem nézve a tűzről, üvöltötte:

- Kinch!

- Benne van a zárban - szólt Stephen, miközben közelebb jött.

A kulcs kétszer csikorogva megfordult, és mikor a nehéz ajtó feltárult, üdvöz napfény és világos levegő hatolt be. Haines a bejáratnál állt és kinézett. Stephen az asztalhoz húzta fejére állított bőröndjét és várakozón leült. Buck Mulligan rákaparta a sült tojást a tálra. Aztán odahozta a tálat és a nagy teásfazekat az asztalra, súlyosan rátette és megkönnyebbülten sóhajtott.

- Elolvadok - mondta -, szólt a gyertya, mikor... De pszt. Egy szót se többet erről. Kinch, ébredj fel. Kenyér, vaj, méz. Haines, gyere be. Kész a kaja. Áldj meg, Uram, minket, és amit adtál. Hol a cukor? Gutaütés, nincs tejünk.

Stephen hozta a szekrényből a kenyeret, a mézes lábast és a vajhűtőt. Buck Mulligan hirtelen duzzogással leült.

- Micsoda cafra némber ez? - mondta. - Megmondtam neki, hogy nyolc után jöjjön.

- Meghatjuk feketén is - mondta Stephen. - A szekrényben meg van egy citrom.

- Vigyen el az ördög a párizsi rögeszméiddel - szólt Buck Mulligan. - Nekem a sandycove-i tej kell.

Haines bejött az ajtótól és csöndesen mondta:

- Jön már a tejesasszony.

- Hogy az a jó Isten áldjon meg - kiáltotta Buck Mulligan, felugorva székéről. - Ülj le. Töltsd be a teát. A cukor ott van a zacskóban. Nem tudom szétvágni ezt az istenverte tükörtojást.

Döfködte a tálon a sült tojást és rácsapta három tányérra. Közben ezt mondta:

- In nomine Patris et Filii et Spiritus Sancti.

Haines leült, hogy betöltse a teát.

- Két kockát kaptok fejenként - mondta. - Hanem Mulligan, nem főzöd te ezt a teát túlerősre?

Buck Mulligan éppen vastag karéjokat szelt a kenyérből és öregasszonyosan nyafka hangon mondta:

- Ha teát főzök, hát teát főzök, mint az öreg Grogan anyó mondta. És ha vizet forralok, hát vizet forralok,

- Jupiterre, ez tea - mondta Haines.

Buck Mulligan tovább szelte a kenyeret és tovább nyafkáit:

- Azt én, Mrs. Cahill, aszongya. Jesszusom, jó asszony, mondja rá Mrs. Cahill, csak nehogy egy fazékban főzze a kettőt.

Átnyújtott egy késére tűzött vastag karéj kenyeret előbb egyik, majd másik asztaltársának.

- Nesze neked néprajz - mondta igen komolyan - a könyvedért, Haines. Öt sor szöveg és tíz lap jegyzet Dundrum lakosságáról és hal-isteneiről. Nyomtattatott a bűvös banyáknál a nagy szél esztendejében.

Stephenhez fordult és vékony, találgató hangon, szemöldökét ráncolva, mondta:

- Nem emlékszel, testvér, hol van szó Grogan anyó teás és vizes fazekáról, a Mabinogionban vagy az Upanisádokban?

- Kétlem- mondta Stephen komolyan.

- Kétled? - mondta Buck Mulligan ugyanazon a hangon. - Mely alapon, ha szabad tudnom?

- Nézetem szerint - mondta Stephen evés közben - nem létezett sem a Mabinogionban,[8] sem azon kívül. Grogan anyó hihetőleg Mary Ann rokona volt.

Buck Mulligan derűsen mosolygott.

- Gyönyörű - mondta édeskés hangon, miközben fehér fogait mutatta és vidáman hunyorgatott. - Igazán azt hiszed? Igazán gyönyörű.

Aztán hirtelen elsötétült az arca és miközben újra kenyeret szeletelt, rekedtes hangon dünnyögte:

- Mary Ann rá fittyet
Hány, a szája higgyed,
Felemeli a szoknyáját...

Teletömte a száját főtt tojással és csámcsogva ette.

Belépő alak sötétítette el az ajtónyílást.

- Itt a tej.

- Lépjen be, asszonyság - szólt Mulligan. - Kinch, hozd a korsót.

Egy öregasszony közelebb jött és megállott Stephen könyökénél.

- Remekszép reggel van - mondta. - Istennek hála.

- Kinek? - mondta Mulligan és ránézett. - Ja úgy, persze.

Stephen hátrányait és kivette a tejes korsót a szekrényből.

- A szigetlakók - szólt oda Mulligan mellékesen Haines-nek - számos legendát tudnak a fitymagyűjtőről.

- Mennyi legyen? - kérdezte az öregasszony.

- Egy negyed - mondta Stephen.

Nézte, hogyan önti bele a merőbe, onnan a korsóba a kövér fehér tejet, a másét. Töpörödött banya. Újra teletöltötte a mérőt és még egy löttynyit. Vénen és titokzatosan lépett be egy reggeli világból, talán hírhozónak. Miközben öntötte, dicsérte a tej jóságát. Virradatkor leguggol egy türelmes tehénhez a nedves mezőn, boszorkány a bolondgombán, ráncos ujjait gyorsan mozgatva a csörgő tőgyön. A harmatselymes jószág ismerte már, körülbőgte. Tehénselyem és szegény öregasszony, ahogyan valaha régen hívták. Vándorszipirtyó, szegényes alakot öltött halhatatlan, aki szolgálja parancsolóját és vidám elcsábítóját, mindannyiunk ágyasa, a titokzatos reggel hírhozója. Szolgálni-e vajon, vagy vádolni, Buck nem tudta volna megmondani. De méltóságán alulinak tartotta, hogy kegyét kérje.

- Tényleg az, asszonyság - mondta Buck Mulligan, miközben beöntötte a tejet a csészébe.

- Tessék csak megkóstolni - mondta az asszony.

Mert kínálta, ivott.

- Ha mindig ilyen jó táplálékon élnénk - mondta neki kissé hangosan -, nem volna tele az ország korhadt fogakkal és rothadt belekkel. Pocsolyában élünk, olcsó ételt eszünk, és az utcák burkolata por, lótrágya és tüdőbajos köpet.

- Az úr medikus? - kérdezte az öregasszony.

- Az, asszonyság - felelte Buck Mulligan.

Stephen gúnyosan hallgatott, öreg fejét meghajtja egy hang előtt, amely hangosan beszél hozzá: a csontigazító és gyógy-bűvész előtt. Engem fumigál. A hang előtt, amely gyóntatni fogja és a sír számára felkenni mindazt, ami van belőle, csak tisztátalan női lágyékát nem, mert ember húsából való, de nem Isten képmása, hanem kígyó martaléka. És meghajlik a hangos hang előtt, amely most csöndre inti, tétova, ámult szemmel.

- Érti, mit mond ez az úr? - kérdezte Stephen az asszonyt.

- Az urak franciául beszélnek, ugye? - fordult az Haines-hez. Haines megint hosszasabban és bizalmasan beszélt vele. - írül - mondta Buck Mulligan. - Ismeri a keltát?

- Gondoltam, hogy ír - mondta az asszony -, a hangzásáról. Az úr nyugatról jön?

- Angol vagyok - felelte Haines.

- Angol - szólt Buck Mulligan - és azt hiszi, Írországban írül kellene, hogy beszéljünk.

- Kellene bizony - mondta az öregasszony - és szégyellem is, hogy nem tudom a nyelvet. Akik tudják, azoktól hallom, hogy remek nyelv.

- Remek nem szó rá - mondta Buck Mulligan. - Egyszerűen csodálatos. Tölts még egy kis teát, Kinch. Nem inna egy csészével, asszonyság?

- Nem, köszönöm - mondta az öregasszony. Karját a tejeskanna fogójába dugta és indulni készült.

Haines utána szólt:

- Elhozta a számlát? Kifizethetnénk, Mulligan, nem gondolod?

Stephen megtörölte a három csészét.

- A számlat, kérem - mondta az és megállott. - Hét reggel egy pint két pennyjével, az hétszer kettő, annyi, mint egy shilling két penny, hozzá most három reggel egy-egy negyed négy pennyjével, az háromnegyed, annyi, mint egy shilling, még egy shilling kettő, az annyi, mint két shilling kettő, kérem.

Buck Mulligan sóhajtott és miután szájába dugott egy két oldalán megvajazott kenyérhéjat, kinyújtotta a lábát és keresgélni kezdett a nadrágzsebében.

- Fizess és vágj hozzá jó képet - mondta Haines mosolyogva.

Stephen harmadszor töltött be, a vastag, zsíros tejet; egy kanál tea színezte halványan. Buck Mulligan egy kétshillingest húzott elő, megforgatta az ujjai között és felkiáltott:

- Csoda!

Az asztalon odadobta az öregasszony felé és ezt mondta:

- Többet ne kérjen tőlem, angyalom. Amit tudok, odaadom.

Stephen beletette a pénzdarabot az asszony mohótlan kezébe.

- Két pennyvel jövünk - mondta.

- Nem sürgős, kérem - mondta, elvéve a pénzt. - Nem sürgős. Jó reggelt.

Bókolt és kiment, míg mögötte Buck Mulligan érzelmes éneke hangzott:

- Ha volna több, szívem szíve,
Azt raknám lábaidhoz.

Stephenhez fordult és ezt mondta:

- Komolyan, Dedalus, cudarul leégtem. Rohanj az iskoládba és hozz nekünk egy kis pénzt. A bárdoknak ma inni kell és nőzni. Írország elvárja, hogy ma minden ember megtegye a kötelességét.

- Erről jut eszembe - mondta Haines -, el kell ma mennem a nemzeti könyvtáratokba.

- Előbb fürödjünk - mondta Buck Mulligan.

Stephenhez fordult és gúnyosan kérdezte:

- Ez a havi mosakodónapod, Kinch?

Aztán Haines-nek mondta:

- A tisztátalan bárd ragaszkodik hozzá, hogy havonként egyszer megmosakodjék.

- A Golf-áramlat egész Írországot mossa - szólt Stephen, miközben mézet csepegtetett egy szelet kenyérre.

Haines a sarokban lazán nyakkendőt kötött teniszinge bő gallérjára és megjegyezte:

- Ha megengedi, gyűjteni fogom a kiszólásait.

Hozzám beszél. Mosakodnak, fürödnek, súrolják magukat.

Lelkifurdalás. Lelkiismeret. De azért van itt egy folt.

- A cseléd repedt tükre, mint az ír művészet jelképe pokolián jó volt.

Buck Mulligan megrúgta Stephen lábát az asztal alatt és meleg hangon szólt:

- Hát még ha Hamletról hallanád beszélni, Haines.

- Szeretném - mondta Haines, még mindig Stephenhez fordulva. - Éppen gondoltam is rá, mikor az öreg néni bejött.

- Kereshetnénk vele pénzt? - kérdezte Stephen.

Haines nevetett és miközben levette szürke puhakalapját a függőágy kampójáról, ezt mondta:

- Azt igazán nem tudom.

A bejárathoz sétált. Buck Mulligan odahajolt Stephenhez és nyers nyomatékkal mondta:

- Felrúgtad a köcsögöt. Mért mondtad ezt most?

- Mért ne mondtam volna - felelte Stephen. - A cél ez: pénzt szerezni. Kitől? A tejesasszonytól vagy tőle. Szerintem egy kutya.

- Dicshimnuszt zengek neki rólad - szólt Buck Mulligan -, te pedig jössz a hülye sandításoddal és azzal a savanyú jezsuita képeddel.

- Nem sokat várok - mondta Stephen - sem tőle, sem a tejesasszonytól.

Buck Mulligan tragikusan sóhajtott és Stephen karjára tette kezét.

- Csak tőlem, Kinch - mondta.

Hirtelen megváltozott hangon hozzátette:

- Megmondom neked a tiszta igazságot: lehet, hogy igazad van. Csak erre jók, a többi smafu. Miért nem kezeled őket úgy, mint én? Pokolba minddel! Másszunk ki ebből az egész pocsolyából.

Felállt, kicsomózta övét, levetette a köpenyt és lemondóan megjegyezte:

- Mulligan kibújt mezéből.

Kirakta az asztalra, ami zsebeiben volt.

- Itt van az ormánytörlőd - mondta.

És mialatt felvette kemény gallérját és a makrancos nyakkendőt, beszélt hozzájuk, szidta őket és fityegő óraláncát. Keze belenyúlt a bőröndbe, kotorászott benne, közben tiszta zsebkendő után kiabált. A lelkifurdalás tövise. Istenem, csak valahogy öltöztessük fel a színészt. Bolhaszínű kesztyűt és zöld cipőt szeretnék. Ellentmondás. Ellentmondók magamnak? Jó, hát ellentmondók magamnak. Merkuriális Malachi. Fekete lövedék röppent ki beszélő kezeiből.

- Ehol a Quartier latin-kalapod - mondta.

Stephen elvette és a fejére tette. Haines bekiáltott hozzájuk az ajtóból:

- Jöttök, fiúk?

- Én melletek - felelte Buck Mulligan, az ajtóhoz közeledve. - Gyere, Kinch. Gondolom, mindent megettél már, amit meghagytunk.

Rezignáltan kisétált, komoly szavakkal és tartással, szinte bánatosan jegyezte meg:

- És menetközben találkozott Butterlyvel.

Stephen magához vette kőrisfabotját dülőhelyéről, követte a másik kettőt és miközben lefelé másztak a létrán, behúzta és bezárta a lassú vasajtót. A hatalmas kulcsot belső zsebébe dugta.

A létra alján Buck Mulligan megkérdezte:

- Hozod a kulcsot?

- Nálam van - mondta Stephen és eléjük került.

Tovább ment. Hallotta maga mögött, amint Buck Mulligan nehéz fürdőtörülközőjével a páfrány- és fűfejeket leütögette.

- Le, le! Hogyan meri ezt tenni, uram?

Haines megkérdezte:

- Fizetnek ezért a toronyért lakbért?

- Tizenkét foncsit - mondta Buck Mulligan.

- A hadügyi államtitkárnak - tette hozzá Stephen félválla fölött.

Megálltak, miközben Haines szemügyre vette a tornyot és végül ezt mondta:

- Kissé zordon lehet télen. Martellónak hívjátok?

- Billy Pitt építette - mondta Buck Mulligan -, mikor a franciák a tengeren voltak. De miénk az omphalos.

- Szóval mi a véleménye a Hamletről? - kérdezte Haines Stephentől.

- Nem, nem - kiáltotta Buck Mulligan fájdalmasan. - Nem bírnám ki Aquinói Tamást és az ötvenöt érvet, amellyel alátámasztja. Várj, míg egy pár pintet lenyelek.

Stephenhez fordult és miközben sárgászöld mellénye csücskeit gondosan lehuzgálta, ezt mondta:

- Három pintnél kevesebbel képtelen volnál belefogni, Kinch, nemde?

- Elég ideje vár már - mondta Stephen közömbösen -, várhat tovább is.

- Felajzotta a kíváncsiságomat - mondta Haines előzékenyen. - Valami paradoxon?

- Bah! - mondta Buck Mulligan. - Kinőttünk Wilde-ból és a paradoxonokból. A dolog egyszerű. Matematikai alapon bebizonyítja, hogy Hamlet unokája Shakespeare nagyapja, ő maga pedig a tulajdon apja szelleme.

- Mit? - mondta Haines és Stephenre meredt. - ö maga?

Buck Mulligan stólaszerűen nyakára csatolta a törülközőt és laza nevetésre fakadva, Stephen fülébe súgta:

- Oh, idősb Kinch árnyéka! Az apját kereső Japhet!

- Reggel mindig fáradtak vagyunk - mondta Stephen Haines-nek. - És a mondanivalóm hosszadalmas.

Buck Mulligan, aki ismét elől ment, felemelte kezét.

- Csak a szent pint oldhatja fel Dedalus nyelvét - mondta.

- Ez a torony - magyarázta Haines Stephennek mögötte - és ezek a szirtek, mondhatnám, valahogyan Helsingörre emlékeztetnek. That beetles o’er his base into the sea,[9] nem igaz?

Buck Mulligan hirtelen egy pillanatra Stephen felé fordult, de nem szólt. A fényes, szótlan pillanatban Stephen magamagát látta olcsó, poros gyászruhában a másik kettő vidám öltözete között.

- Csodálatos történet - mondta Haines, miközben újra megállásra késztette őket.

Halvány szem, mint a széltől üdített tenger, halványabb, szilárd és okos. A tengerek uraként tekintett délre az öböl fölött, melyen csak a postahajó füstbokrétája volt látható elmosódottan a fényes látóhatáron és egy vitorlás, amely a Muglinok közelében úszkált.

- Olvastam valahol egy teológiai magyarázatot róla - mondta elmélázva. - Az Atya-Fiú-idea. A Fiú igyekszik ki- engesztelődni az Atyával.

Buck Mulligan hirtelen derűs, szélesmosolyú képet öltött. Rájuk nézett, boldogan felnyitotta jórajzú száját, szemében, melyből egyszerre kivont minden elmésséget, bolondos öröm csillogott. Bábmódra ingatta fejét, hogy panamakalapja pereme libegett és nyugodt, bolond-boldog hangon rákezdett:

- Furcsább fiú nem volt a földön se tán,
Zsidó az anyuskám, madár a papám.
Józseffel, az áccsal nem egyezve meg,
Kálvária sorsom s a hívő sereg.

Intőn emelte fel mutatóujját.

- Ki bennem nem látja az égi fiat,
A jó csoda-borból csöppet sem ihat,
Vizet vedel az, nem kap mást a botor,
Míg Újra nem válik vízzé az a bor.

Búcsúképpen gyorsan megrántotta Stephen kőrisfabotját, odaszaladt a szírt szélére és oldalt lóbálta kezét, mintha felszállásra készülő uszonyok vagy szárnyak volnának, és továbbénekelte:

- Agyő! Amit mondtam, írjátok le ám,
Hadd tudja Tom és Dick, hol lelhet reám.
Felszálltam az égbe, volt bennem erő,
S szél fújt az olajfák hegyén. No, agyő.

Ugrándozott előttük a negyven láb mély szakadék szélén, szárnykezét lóbálva, fürge viháncolással, míg Merkur-kalapja lobogott a friss szélben, mely elvitte hozzájuk kurta madárszerű rikkantásait és közben arcába szökött a vér - és a római katolikus apostoli szentegyházra.

Haines néhány dohányszálat szedett le alsóajkáról, mielőtt szólt.

- Ezt teljesen megértem - mondta csöndesen. - Egy írnek alighanem így kell gondolkoznia. Mi Angliában érezzük, hogy meglehetősen csúnyán bántunk önökkel. Nyilván a történelem felelős érte.

A büszke, hatalmas szólamok bronzharangjaik diadalát kongatták Stephen emlékezetében: et unam sanctam catholicam et apostolicam ecclesiam:[10] a rítus és dogma lassú növekedése és változása, mint saját ritka gondolatai. Az apostolok szimbóluma a Marcellus pápáért mondott misében, az egyedül hangos hitvallást éneklő hangok egybecsendülése: és énekük mögött a militáns egyház őrangyala fegyverezte le és fenyegette eretnekeit. Egy horda eretnekség, félrebillent mitrával menekülve: Photius és a gúnyolódok fajzata, akikhez Mulligan is tartozott és Arius, aki egy életen át hadakozott a Fiúnak az Atyával való egylényűsége ellen, és Valentinus, aki elvetette Krisztus földi testét, és az éles eszű afrikai eretnek, Sabellius, aki azt vallotta, hogy az Atya önmagának Fia. Csúfolódó szavak, amelyeket Mulligan mondott egy pillanattal azelőtt az idegennek. Hiú csúfolódás. Minden bizonnyal az űr várja mindazokat, akik a szelet szövik: fenyegetés és lefegyverzés és legyőzetés az Egyház ama harcias angyalai részéről, Mihály seregétől, amely vész idején mindig megvédi lándzsáival és pajzsával.

Hogy volt, hogy volt! Hosszantartó taps. Zut! Nom de Dieu!

- Én, igaz, ánglius vagyok - mondta Haines hangja - és annak is érzem magam. Én sem szeretném, ha azt látnám, hogy hazám német zsidók kezére jut. Félek, pillanatnyilag ez a nemzeti problémánk.

Két ember állt a szikla peremén és figyelt: kereskedő, hajós.

- Bullock Harbourba tart.

A hajós kissé megvetően az öböl északi oldala felé bökött fejével.

- Öt öl mély a víz ott - mondta. - Biztos, hogy errefelé sodorja, ha egy tájban beáll az áradás. Ma kilenc napja már.

A vízbefúlt. Egy vitorlás kering az üres öbölben és várja, hogy majd csak felbukkan egy duzzadt batyu és a nap felé fordítja püffedt, sótól fehér arcát. Itt vagyok.

Tovább mentek a kanyargó úton az öböl felé. Buck Mulligan egy kövön állt ingujjban, megkötetlen nyakkendője a vállán libegett. Egy fiatalember, aki hozzá közel egy sziklaormányba fogódzott, lassan, békamódra mozgatta zöld lábát a víz mély kocsonyájában.

- Megjött a testvéred, Malachi?

- Lenn van Westmeath-ben. Bannonéknál.

- Még mindig? Most kaptam egy lapot Bannontól. Azt írja, egy édes kislányt talált odalenn. Photo-girlnek hívja.

- Pillanatfelvétel, mi? Keveset exponálva.

Buck Mulligan leült, hogy kifűzze cipőjét. Egy idősebb férfi tűnt fel a sziklakiugró mellett puffadt vörös képpel. Felmászott a köveken, miközben kopasz fején és szürke haj koszorúján vízcsöppek csillogtak, melléről és pocakjáról víz csöpögött és lefolyt lötyögő fekete ágyékkötőjén.

Buck Mulligan utat engedett a mellette eltötyögő férfinek és egy pillantással Haines-re és Stephenre, hüvelykujja körmével jámboran keresztet vetett homlokára, szájára és mellére.

- Seymour visszajött a városba - mondta a fiatalember, ismét átkulcsolva a sziklakiugrót. - Sutba dobta az orvostudományt és megy a hadseregbe.

- Pokolba vele - mondta Buck Mulligan.

- Jövő héten kezdi a gürcölést. Ismered a vörös Carlisle-lányt, Lilyt?

- Ismerem.

- Tegnap este vele mórikált a mólón. Az apja belefullad a pénzbe.

- Így lecsúszott?

- Kérdezd meg Seymourt.

- Seymour, mint angyalbőrös senki - mondta Buck Mulligan.

Bólintott magában, miközben lehúzta nadrágját és felállott, kijelentve:

- A vörös nők megvesznek a hímért.

Ijedten elhallgatott és oldalához kapott a leffedő ing alatt.

- A tizedik bordám eltűnt - kiáltotta. - Én vagyok az Übermensch. A fogatlan Kinch és én, a felsőbbrendű ember.

Kikászolódott az ingből és odadobta maga mögé, ahol a ruhája feküdt.

- Itt akarsz bemenni, Malachi?

- Itt. Húzódj beljebb az ágyban.

A fiatalember hátrált a vízben és két nagy, szép tempóval az öblöcske közepén volt. Haines leült egy kőre és cigarettázott.

- Hát te nem jössz be? - kérdezte Buck Mulligan.

- Később - mondta Haines. - Reggeli után rögtön nem.

Stephen elfordult.

- Én megyek, Mulligan - mondta.

- Add ide azt a kulcsot, Kinch, - mondta Buck Mulligan,

- nehezék kell az ingemre.

Stephen odanyújtotta a kulcsot, Buck Mulligan keresztben rátette halomba rakott ruhájára.

- És két pennyt egy pintre. Hajítsd ide.

Stephen rádobott két pennyt a puha halomra, öltözés, vetkőzés. Buck Mulligan összetett kézzel állt előtte és ünnepélyesen mondta:

- Aki a szegényektől lop, bizony mondom, az Úrnak ad kölcsönt. Imigyen szóla Zarathustra.

Vaskos teste a vízbe cuppant.

- Viszontlátásra - mondta Haines megfordulva és mosolyogva az ír mondáson, míg Stephen visszafelé haladt az úton.

Ökörszarv, lópatkó, szász mosoly.

- A Shipben - kiáltott Buck Mulligan. - Féltizenkettőkor.

- Jó - mondta Stephen.

Ment tovább a felkanyargó úton.

Liliata rutilantium.
Turma circumdet.
Iubilantium te virginum.[11]

A pap szürke dicsfénye egy fülkében, ahol diszkréten öltözködött. Nem akarok itt hálni ma. Haza sem mehetek.

Egy édes zöngéjű, elnyújtott hang kiáltott felé a tenger felől. A kanyarnál befordulva, kezével intett. Újra kiáltott. Sima, barna fókafej, messze a vízben, kereken.

Bitorló.

[1] Az Introibo ad altare Dei a tridenti (hagyományos latin) mise kezdetén elhangzó latin kifejezés, amely a 43. zsoltárból származik. Magyarul: Bemegyek az Isten oltárához: az Istenhez, aki ifjúságomat örvendezteti. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[2] scrotum (latin): herezacskó. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[3] Idézet Homérosz Odüsszeiájából. A teljes mondat magyarul: Hajózás a borszínű tengeren az idegenajkú népek felé. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[4] Idézet Xenophón Anabaziszából. Így kiáltottak fel a Tízezrek harcosai örömükben, amikor megpillantották a tengert, mikor visszavonultak az ifjabb Kürosz sikertelen hadjáratából a perzsák ellen. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[5] Az eredetiben g. p. i. szerepel. Angol feloldása: Genera Paralysis of the Insane. Magyarul: Az elmebetegek bénulása. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[6] Az eredetiben jalap. Jelentése: hashajtó hatású alkaloida, amit egy mexikói kúszónövény gyökeréből vonnak ki. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[7] Ragyogó hitvallók liliomfehér serege vegyen körül: örvendező szüzek kórusa üdvözöljön téged. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[8] az 1350-ből származó Rhidderchi fehér kódexben és az 1382 és 1410 között íródott Hergesti piros kódexben szerepelő tizenegy walesi népmese összefoglaló megnevezése. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[9] Idézet Shakespeare Hamletjének első felvonása negyedik jelenetéből. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[10] és egy szent katolikus és apostoli egyház (a Digi-Book Kiadó megj.)

[11] Csillogó virágú liliomok.

Egy sereg vesz körül.

Ujjongó szüzek. (a Digi-Book Kiadó megj.)

2

- No, Cochrane, melyik város kért tőle segítséget?

- Tarentum, uram.

- Nagyon jól van. És?

- Ütközet volt, uram.

- Nagyon jól van. Hol?

A fiú üres arca az üres ablakot kérdezte.

Az emlékezés leányainak regéje. Pedig volt valahogy, ha nem is úgy, ahogyan az emlékezés regéli. Akkor egy türelmetlen mondat, Blake túlzás-szárnyainak zúgása. Hallom minden tér összeomlását, csörömpölő üveget és beszakadó falat, az idő pedig csak fakó, kihunyó láng. Mi marad hát?

- A helyét elfelejtettem, uram. 279-ben Krisztus előtt.

- Asculum - mondta Stephen, egy pillantást vetve a névre és az évszámra a vérforradásos könyvben.

- Igen. És akkor azt mondta, hogy még egy ilyen győzelem, és végünk.

Ezt a mondatot megjegyezte a világ. A szellem tompa kényelmessége. Hullákkal beszórt sík fölött egy dombról egy hadvezér beszél a tisztjeihez, lándzsájára támaszkodva. Akármelyik hadvezér akármilyen tisztekhez. Azok hallgatják.

- Armstrong! - mondta Stephen. - Mi lett végül Pyrrhusszal?

- Pyrrhusszal?

- Én tudom. Tessék engem kérdezni - mondta Comyn.

- Várj. Mondd meg te, Armstrong. Tudsz valamit Pyrrhus-ról?

Egy zacskó fügekenyér lapult meg Armstrong táskájában. Időnként megforgatott egyet a tenyerében és csöndesen eszegette. Morzsák tapadtak ajkához. Cukrozott gyermeklehelet. Tehetős emberek, akik büszkék arra, hogy legidősebb fiúk a tengerészeknél szolgál. Vicoroad, Dalkey.

- Pyrrhusról, uram? Pyrrhus… az egy pier.

Mindenki nevetett, örömtelen, hangos, rosszmájú nevetés.

Armstrong osztálytársaira nézett, bamba örömmel az arcán. Egy pillanat múlva még hangosabban fognak nevetni, ha ráeszmélnek, hogy nem tudok tekintélyt tartani és a papájuk fizet.

- Hát akkor mondd meg - szólt Stephen és rábökött a könyvvel a fiú vállára -, mi egy pier?

- Pier az - mondta Armstrong -, ami kinyúlik a vízből.

Olyan hídféle. Mint a Kingstown-pier, uram.

Néhányan erre is nevettek, örömtelenül, de szántszándékkal. Ketten a hátsó padban összesúgtak. Igen. Ezek tudták: sohasem tanultak, de ártatlanok sem voltak soha. Valamennyien. Irigyen nézte az arcukat. Edith, Ethel, Gerty, Lily. Ezek is olyanok: az ő leheletük is teától és jamtől édes és karperecük csörög verekedés közben.

- Kingstown-pier - mondta Stephen. - Igen, kiábrándult híd.

Szavai megzavarták az osztály nézését.

- Hogyan, uram? - kérdezte Comyn. - De hisz a híd egy folyón át visz.

Ez is Haines gyűjteményébe való. Nincs itt senki, aki hallja. Ma este megint vad evés és duma, hogy átüssön szelleme sima páncélján. És akkor? Bohóc a gazdája udvarán, aki megtűrten és lenézetten, dicséretet kap jóindulatú gazdájától. Miért választották ők mind ezt a szerepet? Nem csak azért, hogy megveregessék a tomporukat. A történelem nekik is olyan mese volt, mint bármely más, túlgyakran hallott; országuk pedig zálogház. Ha Pyrrhus nem esik el Argoszban egy hárpia kezétől vagy Julius Caesart nem szurkálják agyon! Nem lehet úgy tenni, mintha nem éltek volna. Az idő pecsételte őket és most bilincsre verve lakják a végtelen lehetőségek kamaráját, amelyeket kiakolbólítottak. De hát lehetségesek voltak-e ezek a lehetőségek, tekintve, hogy sohasem voltak? Vagy csak az volt lehetséges, ami meg is történt? Szelek szövője, szőj.

- Tessék valamit mesélni.

- Igen, kérjük szépen. Valami kísértethistóriát.

- Hol tartottunk itt? - kérdezte Stephen, miközben felnyitott egy másik könyvet.

- Ne sírj többet! - mondta Comyn.

- Folytasd hát, Talbot.

- És a mese, uram?

- Aztán - mondta Stephen. - Folytasd, Talbot.

Egy barna fiú felnyitott egy könyvet és ügyesen táskája fedelének támasztotta. Itt-ott belekukkantott a szövegbe, mi közben felmondta a verset:

- Ne sírj tovább, bús pásztorom, ne sírj,
Mert Lycidas, kit gyászolsz, nem halott,
Takarja bár a nedves szemfödél...

Minden bizonnyal mozgás van, a lehetségesnek, mint lehetségesnek valósága. Arisztotelész mondata alakot öltött a lehervadt versekben és kiáradt a Sainte Geneviéve-könyvtár szorgos csöndjébe, ahol Párizs bűneitől védetten, estéről-estére olvasott valaha. Mellette egy törékeny sziámi böngészett egy stratégiai tankönyvet. Körülöttem táplált és tápláló agyak, izzólámpák alatt, felgombostűzve, gyöngén lüktető csápokkal: és szellemem sötétjében egy alvilági lajhár, tétova fényiszonnyal tolva előre sárkánypikkelyeit. Nyugodt világosság. A lélek bizonyos értelemben minden létező: a lélek a formák formája. Nyugalom, hirtelen, roppant, sugárzó nyugalom: a formák formája.

Talbot ismételte:

Szent erejével annak, aki járt
Hátán a víznek…

- Fordíts mondta Stephen nyugodtan. - Nem látok semmit.

- Mit, uram? - kérdezte Talbot egyszerűen és előrehajolt.

Keze lapozott egyet. Visszadőlt és folytatta, mint akinek épp most jut az eszébe valami. Annak, aki járt hátán a habnak. Ezeken a csüggeteg szíveken is ott van az árnyéka és a csúfolódó szívén és ajkán, akár az enyémen. Ott van azok mohó arcán is, akik az adópénzt kínálták neki. A császárnak, ami a császáré, Istennek, ami Istené. Hosszú pillantás sötét szemből, rejtélykedő mondás, amelyen az egyház rokkái szőnek és szőnek. Bizony.

Találj ki, találj ki, tal-túl-tel.
Apámtól a mag, hogy vessem el.

Talbot táskájába csúsztatta becsukott könyvét.

- Mindent hallottam?

- Igen, uram. Tízkor hoki, uram.

- Félnap, uram. Csütörtök.

- Ki fejt meg egy találós kérdést? - kérdezte Stephen.

Elpakolták a könyveket, ceruzák kopogtak, lapok zörögtek.

Csoportba verődve szíjazták és csukták le táskájukat és vígan csacsogtak:

- Találós kérdést? Tessék engem kérdezni.

- Nem, engem tessék.

- De nehéz legyen, uram.

- A találós kérdés ez - mondta Stephen:

Kakas kukorékolt
Szép kék volt az égbolt.
A harangok fönn az égben
Tizenegyet vertek éppen.
Ideje már, hogy megtérjek
Mennybe, szegény lélek.

- Mi az?

- Mi, uram?

- Még egyszer, uram. Nem hallottuk.

Szemük tágabbra nyílt, mikor elismételte a sorokat. Egy szünet után Cochrane megszólalt:

- Mi az, uram? Nem tudjuk megfejteni.

Stephen viszkető torokkal felelt:

- A róka eltemeti nagyanyját egy magyalbokor alá.

Felállott és idegesen nevetett a gyerekek megrökönyödött visszhangjára. Egy bot ütődött az ajtónak és a folyosón egy hang kiáltotta:

- Hoki![1]

Szétszaladtak, oldalt kimászva vagy kiugorva a padokból. Egyszeriben künn voltak, és a szertárból botok kopogása, cipők és nyelvek zaja hallatszott.

Sargent, aki egyedül maradt vissza, lassan előrejött és kinyitott füzetét mutatta. Kócos haja és sovány nyaka habozásról tanúskodott és gyönge szeme könyörgőn nézett párás szemüvege mögül. Tompa, vértelen arcán egy apró tintafolt volt, datolya formájú, friss és nedves, mint egy csiga fekhelye.

Odatartotta füzetét. Legfelül ez a szó volt olvasható: Feladatok. Alatta düledező számjegyek és a lap alján görbe, kacskaringós aláírás mellett egy pacni. Cyril Sargent: név és pecsét.

- Mr. Deasy azt mondta, írjam le mindet újra - mondta - és mutassam meg a tanárúrnak.

Stephen a füzet széléhez nyúlt. Haszontalanság.

- Most már tudod, hogy kell csinálni? - kérdezte.

- Tizenegytől tizenötig - felelte Sargent. - Mr. Deasy azt mondta, másoljam le őket a tábláról, sir.

- És magad meg tudod csinálni? - kérdezte Stephen.

- Nem tudom.

Csúnya és haszontalan: vékony nyak és kócos haj és egy tintafolt, csigaágy. Mégis valaki szerette, a karján hordozta és a szíve alatt. Nélküle a világ hajszája letaposta volna ezt a szétlöttyent csonttalan csigát. Az a valaki szerette a fiú gyönge savós vérét, amely az övéből való. Hát ez a valóság? Az egyetlen igaz az életben? A tüzes Colombanus szent vakbuzgalmában rálépett anyja elterült testére. Nem volt többé: tűzre dobott rőzse reszkető váza, rózsafa és nedves hamu szaga. Megmentette attól, hogy lábbal tapossák őt, aztán elment, mikor még alig volt.

Szegény égbe szállt lélek: és egy pusztán, hunyorgó csillagok alatt egy róka, a rablás vörös gőzével a bundáján, könyörtelen fényes szemmel kapart a földbe, fülelt, felkaparta a földet, fülelt, kapart és kapart.

Stephen melléje ült és megoldotta a feladatot, ő, aki matematikailag bebizonyítja, hogy Shakespeare szelleme a Hamlet nagyapja. Sargent ferde szemüvegén át sandított rá. Hokiütők kopogtak a szertárban: egy labda üres puffanása és a játszótérről kiáltások.

A lapon komor arabs táncot jártak a jelképek, jelmezes betűk, fura négyszögletes és kúpalakú kalappal a fejükön. Kezet nyújtanak egymásnak, átmennek, meghajolnak - így: arabs képzeletből termett manók, ők is eltűntek a világból, Averroes és Moses Maimonides, sötét arcú és mozgású férfiak, akik csúfondáros tükrükben felvillantották a világ világtalan lelkét, világosságban fénylő sötétség, amelyet a világosság nem tudott megérteni.

- Most már érted? Meg tudod oldani a következőt magad?

- Meg, uram.

Hosszú, rezgő vonásokkal Sargent lemásolta az adatokat. Folyton segítő szóra várva, keze hűségesen mozgatta az állhatatlan jelképeket, miközben halvány szégyenpír rebbent meg bágyadt bőre mögött. Amor matris: alanyi és tárgyi genitivus. Az anyja gyönge vérével és savós tejével táplálta és eldugta pelenkáit mások szeme elől.

Én is olyan voltam, mint ez, ugyanezek az esett vállak, ez a bájtalanság. A gyermekkorom hajlik le mellettem. Túlmessze tőlem ahhoz, hogy a kezemmel még egyszer gyöngén megérintsem. Az enyém messze van, és az övé titkos, mint a szemünk. Csendes, megkövesült titkok ülnek mindkettőnk szívének sötét csarnokában: zsarnokságukba fáradt titkok, zsarnokok, akik szeretnék, ha letaszítanák őket trónjukról.

A feladat elkészült.

- Igazán egyszerű - mondta Stephen és felállott.

- Igenis. Köszönöm - felelte Sargent.

Leitatta a lapot egy ív vékony itatóssal és visszavitte füzetét a padba.

- Most jó volna, ha vennéd a botodat és kimennél a többiekhez - mondta Stephen, miközben az ajtóig követte a fiú kecstelen alakját.

- Igenis.

A folyosón neve hallatszott, a játszótérről hívták.

- Sargent!

- Szaladj - szólt Stephen. - Mr. Deasy hív.

A kapuban megállott és nézte lajháros sietését a szétdúlt játszótér felé, ahol éles hangok kaptak össze. Csapatokra voltak osztva, és Mr. Deasy fűcsomókon át lépett gamáslis lábbal. Mikor elért az iskolaépülethez, újra veszekedő hangok kiáltottak utána. Hátrafordította dühös fehér bajuszát.

- Mi az már megint? - kiáltott egyfolytában, oda sem hallgatva.

- Cochrane és Halliday egy csapatban vannak - kiáltotta Stephen.

- Várjon egy pillanatig az irodámban - mondta Mr. Deasy -, míg rendet csinálok itt.

És míg tettre készen visszament a térre, öregemberes hangja mogorván kiáltott:

- Mi az? Mi van itt megint?

Az éles hangok egyszerre kiabálták körül mindenfelől: a sokféle alak köréje gyűlt, tűző napfény fakította rosszul festett arabs fején a mézet.

Az irodában fanyar dohányfüstös levegőben a székek barna, kopott bőrének szaga úszkált. Mint az első napon, mikor itt alkudozott velem. Most is úgy van, mint a legelején. A komódon a tálca a Stuart-pénzekkel, egy mocsár hitvány kincsével. És ez mindig így lesz. A kifakult vörös plüssel fedett polcon pedig a tizenkét apostol, aki minden pogánynak prédikált: a világnak nem lesz vége.

Sietős léptek a kapualj kövén és a folyosón. Ritkás bajuszát felfúva, Mr. Deasy megállt az asztalnál.

- Először rendezzük a kis pénzügyünket - mondta.

Bőrszíjjal átkötött noteszt húzott ki a kabátjából. Felnyitotta és kivett belőle két bankjegyet, melyek közül az egyik két félből volt összeragasztva, és óvatosan az asztalra tette.

- Kettő - mondta, bekapcsolta a noteszt és eltette.

És most a páncélszekrényhez az aranyért. Stephen zavart keze a hideg kőmozsárban felhalmozott kagylók felé nyúlt: kürtcsigák és kauri-kagylók és leopárdkagylók, ez meg úgy csavarodik, mint egy emír turbánja, idébb pedig Szent Jakab fésűje.

Valami öreg zarándok zsákmánya, holt kincs, üres kagylók.

Egy fényes új sovereign esett az asztalterítő puha alapjára.

- Három - mondta Mr. Deasy és kezében forgatta kis perselyét. - Ezek igen kényelmesen kezelhető dolgok. Nézze. Ez a része a sovereigneknek. Ez a shillingeknek, a hat-pennyseknek, a félkoronásoknak. Ez meg a koronásoknak. Nézze.

Kiugratott belőle két koronást és két egyshillingest.

- Három tizenkettő - mondta. - Azt hiszem, rendben van.

- Köszönöm, uram - mondta Stephen, miközben félénk sietséggel összeszedte a pénzt és úgy, ahogy volt, a nadrágzsebébe dugta.

- Nincs mit köszönnie - mondta Mr. Deasy. - Megdolgozott érte.

Stephen ismét felszabadult keze visszatért az üres kagylókhoz. Ezek is a szépség és hatalom jelképei. Egy kis csomó a zsebemben. Kapzsiság- és nyomorfoltos jelképek.

- Ne hordja így magánál - mondta Mr. Deasy. - Valahol ki találja húzni és elveszti. Vegyen maga is egy ilyen gépet. Meglátja, milyen jól kezelhető.

Válaszoljunk valamit.

- Az enyém sokszor volna üres - mondta Stephen.

Ugyanaz a szoba és óra, ugyanaz a bölcsesség; és én ugyanaz. Most háromszor. Három hurok körülöttem. Sebaj. Ha akarom, ebben a pillanatban eltépem.

- Mert nem takarékos - mondta Mr. Deasy és felemelte az ujját. - Maga még nem tudja, mi az, hogy pénz. A pénz hatalom, csak legyen olyan idős, mint én. Én már tudom. Bárcsak a fiatalság is tudná! De mit mond Shakespeare? Tégy tarsolyodba pénzt.

- Jágó - mormolta Stephen.

Felemelte tekintetét az üres kagylókról az öregember meredt szemére.

- Ő tudta, mi a pénz - mondta Mr. Deasy. - Pénzt csinált. Költő, de angol is. Tudja, mi az angolok büszkesége? Tudja, mi a legbüszkébb szó, amit egy angol szájából valaha hallani fog?

A tengerek ura. Tengerhideg szeme az üres öbölre nézett: a történelem hibája: rám és szavaimra, gyűlölet nélkül.

- Hogy a Birodalomban - mondta Stephen - sohasem megy le a nap.

- Bah! - kiáltott Mr. Deasy. - Ez nem angol. Ezt egy francia kelta mondta. - Hüvelykujja körmével rákoppantott a perselyre.

- Megmondom magának - mondta ünnepélyesen - mivel kérkedik legjobban. Mindent megfizettem.

Jó ember, jó ember.

- Mindent megfizettem. Soha életemben nem kértem kölcsön egy shillinget. Érzi, mit jelent ez? Nem tartozom semmivel. Érzi?

Mulligan, kilenc font, három pár zokni, egy pár lábbeli, nyakkendő. Curran, tíz guinea. McCann, egy guinea. Fred Ryan, két shilling. - Temple, két ebéd. Russel, egy guinea, Cousins, tíz shilling, Bob Reynolds, egy fél guinea, Köhler, három guinea, Mrs. McKernan, ötheti koszt-kvártély. A kis csomó a zsebemben semmit sem ér.

- Pillanatnyilag nem - felelte Stephen.

Mr. Deasy nagy örömmel nevetett, miután letette perselyét.

- Tudtam én azt - mondta vidáman. - De egy nap majd érezni fogja. Mi nagylelkű nép vagyunk, de azért igazságosaknak kell lennünk.

- Félek ezektől a nagy szavaktól, - mondta Stephen, - ezek tesznek bennünket szerencsétlenekké.

Mr. Deasy néhány pillanatig a kandalló tetején álló skótszoknyás, jónövésű férfialakra bámult: Albert Edward walesi herceg.

- Vén vaskalaposnak és öreg torynak tart - mondta töprengő hangon. - Három nemzedéket láttam O’Connel óta. Emlékszem a nagy éhségre. Tudja, hogy az orangista páholyok húsz évvel azelőtt az unió megszüntetéséért agitáltak, mielőtt O’Connel elkezdte vagy mielőtt az ön hitvallásának prelátusai demagógia miatt feljelentették? Önök fenianusok sokat elfelejtenek.

Dicső, kegyeletes és halhatatlan emlékek. A pazar Diamond-páholy Armaghban teleaggatva pápista-hullákkal. Az álarcos és fegyveres angol bérlők rekedt esküje. A fekete Észak és igazi kék bibliája. Tonzurás lázadók, adjátok meg magatokat!

Stephen rövid gesztust jelzett.

- Bennem is van lázadó vér - mondta Mr. Deasy.

- Anyai ágon. De egyik ősöm az a Sir John Blackwood, aki megszavazta az uniót. Valamennyien írek vagyunk, királyi sarjak. - Sajnos - mondta Stephen.

- Per vias rectas[2] - mondta Mr. Deasy szilárdan - volt a jelszava. Megszavazta, felvette a magasszárú csizmáját és az Ards of Downtól Dublinig lovagolt, csak ezért.

Trapp, trapp, trararapp,
Köves út a dublini.

Dörmögős lovag lóháton fényes csizmában. Szép időnk van, mi nagyságos úr... Szép… Szép... Két magasszárú csizma zötyög Dublin felé. Trapp, trapp, trararapp.

- Erről jut eszembe - mondta Mr. Deasy. - Egy szívességet kérek öntől, Mr. Dedalus. Szóljon egy pár íróbarátjának.

Egy levelem van itt a sajtó részére. Üljön le egy percre. Most kopogom le éppen a végét.

Az ablaknál álló íróasztalhoz ment, kettőt tolt a széken és az írógépe hengerén lévő lapról néhány szót olvasott le.

- Üljön le. Bocsásson meg, - mondta a vállán keresztül, - a józan ész követelménye. Egy pillanat.

Bozontos szemöldöke alól belenézett a könyökénél fekvő kéziratba és mosolyogva, lassan nyomkodni kezdte a merev billentyűket, néha fújt is hozzá, ha visszafelé forgatta a hengert, hogy kijavítson egy hibát.

Stephen nesztelenül leült a fejedelmi közelségben. A falon körül ünnepelt lovak képei függtek bekeretezve, szelíd fejüket magasra, emelve: Lord Hastings Repulse-a, a westminsteri herceg Shotover-e[3] és Beaufort herceg Ceylon nevű paripája, prix de Paris, 1866. Rajtuk törpe lovasok, várva a jelre. Látta iramukat, megtette a király színeit és együtt kiabált a rég eltűnt tömeggel.

- Pont - parancsolta Mr. Deasy a billentyűknek. - De ennek a fontos kérdésnek megszellőztetése…

- Ahová Cranly vitt, hogy gyorsan meggazdagodjam; a sárral fröcskölt kocsik között hajszolta a nyerőket, ordító bukik zsivajában, kantinok gőzében, tarka pocsolyán át. Fair Rebel dupla pénz, mezőny tíz az egyre. Kockavetők és bűvészek mellett rohantunk el a patkók, versengő sipkák és kabátok után, a húsosképű asszonyság mellett, egy hentesné mellett, aki szomjasan szopogatta gerezd narancsát.

Rikoltó lárma hangzott a fiúk játszótere felől és berregő fütty.

Újra gól. Ott vagyok közöttük, verekedő testük gomolyában, az élet tornáján. Azt a gacsos mamlaszt gondolod, akinek nyilván hiányzik egy kereke? Torna. A meglökött idő visszapattan, lökés lökésre. Torna, csaták csatakja és zsivaja, megöltek fagyott halál- köpete, véres emberi belekbe mártogatott lándzsák zöreje.

- Így - mondta Mr. Deasy és felállott.

Az asztalhoz ment és összetűzte a lapokat. Stephen felállott.

- Dióhéjban kell elintéznem az ügyet - mondta Mr. Deasy. - A száj- és körömfájásról van szó. Fussa át. Ebben a kérdésben nem lehet kétféle vélemény.

Engedje meg, hogy b. lapjuk értékes hasábjain. A laissez faire álláspontja, mely történelmünkben már annyiszor. Állat-kereskedelmünk. Ipari gyártmányaink régi útja. A liverpooli ring, amely a Galway-kikötő tervét meghiúsította. Európai konflagráció. Gabonaszállítmányok a szűk csatornán át. A földmívelésügyi minisztérium tökéletes nemtörődömsége. Engedtessék meg egy klasszikus utalás. Cassandra. Egy nő, aki nem volt jobb a kelleténél. Hogy a vitás pontra térjek.

- Nem teszek a számra lakatot, ugye? - kérdezte Mr. Deasy, míg Stephen tovább olvasott.

Száj- és körömfájás. Koch-készítmény név alatt ismert. Szérum és vírus. Immunizált lovak. Marhavész. A császári lovak Mürzstegben, Alsó-Ausztria. Állatorvosok. Mr. Harry Blackwood Price. Barátságos felhívás egy elfogulatlan kísérletre. A józan ész követelménye. Rendkívüli fontosságú kérdés. A szó szoros értelmében gyökerén kell megfogni a dolgot. Köszönöm a b. lapjuk hasábjain élvezett vendégszeretetet.

- Azt akarom, hogy lejöjjön és olvassák - mondta Mr. Deasy. - Meglátja, a legközelebbi járványnál el fogják tiltani az ír marhakivitelt. Pedig gyógyítható. Gyógyítják is. Unokafivérem, Blackwood Price írja Ausztriából, hogy ott az állatorvosok rendszeresen kezelik és gyógyítják. Hajlandók idejönni. Megpróbálom, hogy rávegyem a kormányt. Most a nyilvánosságot próbálom felrázni. Mindenfelől nehézségekbe ütközöm... intrikákba... suba alatti befolyásokba…

Felemelte mutatóujját és öregesen meglóbálta a levegőben, mielőtt folytatta.

- Jegyezze meg, amit mondok, Mr. Dedalus - mondta. - Anglia zsidó kézben van. Az összes vezető pozíciók: a pénzügyek, a sajtó. És ez a nemzeti hanyatlás jele. Ahol ezek összegyűlnek, kiszívják a nemzet életerejét. Én már évek óta előre látom. A zsidó kereskedők megkezdték destruktív munkájukat, ez olyan biztos, mint hogy itt vagyunk. A vén Anglia haldoklik.

Néhány gyors lépést tett, szemébe kék életet lopott egy széles napsugár. Ide-oda járkált.

- Haldoklik – mondta -, ha ugyan nem halt meg máris.

Utcák során szajhák szava
Sző szemfedőt rád, Anglia!

Látomásra tágult szeme mereven keresztülnézett a napsugáron, amelyben állt.

- Kalmár - mondta Stephen - az, aki olcsón vesz és drágán ad el, akár zsidó, akár pogány, nemde?

- Vétkeztek a világosság ellen - jelentette ki Mr. Deasy komoran. - És látni a szemükben a sötétséget. Ezért vándorolnak a földön mind e mai napig.

A párizsi tőzsde lépcsőin aranybőrű emberek drágaköves ujjakkal árfolyamokat jegyeznek. Libagágogás. Hangosan, zordonan rajzanak a templom körül, fejük .az ormótlan selyemkalapok alatt tele fondorlatokkal. Nem övék a ruha, a beszéd, a taglejtés. Súlyos, lassú szemük meghazudtolja szavukat, mohó és ártatlan gesztusaikat, de ismerik a gyűlöletet, amely körülöttük tornyosul, és tudják, hogy buzgalmuk hasztalan. Hiú türelemmel halmoznak és gyűjtenek. Az idő majd szétszór mindent. Utcaszélen felhalmozott kincs: szétszedik az arra menők. Szemük ismeri a vándorlás éveit és türelmesen ismerik húsuk szégyenét.

- Ki nem tette ugyanezt? - mondta Stephen.

- Hogyan gondolja? - kérdezte Mr. Deasy.

Előbbre jött egy lépéssel és megállt az asztalnál. Állkapcsa bizonytalanul félrebillent. Régi bölcsesség ez? Várja, hogy tőlem hallja.

- A történelem - mondta Stephen - lidércnyomás, amelyből igyekszem felébredni.

A játéktéren a fiúk elordították magukat. Berregő fütty: gól. És ha a üdére hátulról beléd rúgna?

- A Teremtő útjai nem a mi útjaink - mondta Mr. Deasy.

Az egész történelem egy nagy cél felé halad, Isten kinyilatkoztatása felé.

Stephen hüvelykujjával az ablak felé bökött és ezt mondta: - Ez Isten.

Hurrá! Hó! Brrr-hi!

- Micsoda? - kérdezte Mr. Deasy.

- Kiáltás az utcán - felelte Stephen vállat vonva.

Mr. Deasy a földre nézett és rövid ideig ujjai közé csípte orrcimpáit. Mikor felnézett, eleresztette.

- Boldogabb vagyok önnél - mondta. - Sok tévedést követtünk el és sok bűnt. Egy asszony hozta a bűnt a világba. Egy asszonyért, aki nem volt jobb a hírénél, Menelaus szökött feleségéért a görögök tíz esztendeig ostromolták Tróját. Egy hűtlen hitves hozta először az idegeneket ezekre a partokra, MacMurrogh felesége és a szeretője, O’Rourke, Breffni hercege. Ugyancsak asszony okozta Parnell vesztét. Sok tévedés, sok botlás, de az az egy bűn nem. Magam még ma, pályám végén is harcos vagyok. Mindvégig harcolni fogok a jogért.

Mert Ulster vívni fog
És Ulsteré a jog.

Stephen felemelte kezében a papírlapokat.

- Hát kérem - kezdte.

- Előre látom - mondta Mr. Deasy -, nem fog soká megmaradni e mellett a munka mellett, ön nem született tanítónak, azt hiszem. Lehet, hogy csalódom.

- Inkább tanulónak - -mondta Stephen.

És ugyan mit akarsz itt még tanulni?

Mr. Deasy fejét rázta.

- Ki tudja? - mondta. - Aki tanulni akar, legyen alázatos. De a nagy tanító az élet.

Stephen újra zörgette a papírlapokat.

- Ami ezt illeti - kezdte.

- Igen - mondta Mr. Deasy. - Két példányt adtam oda. Jó volna, ha egyszerre jelentethetné meg.

Telegraph. Irish Homestead.

- Megpróbálom - mondta Stephen - és holnap megmondom. Két főszerkesztőt ismerek felületesen.

- Az elég lesz - mondta Mr. Deasy élénken -, tegnap este írtam Mr. Fieldnek, a képviselőnek. A marhakereskedők egyesülete ma ülésezik a City Arms Hotelben. Megkértem, hogy terjessze levelemet az ülés elé. ön igyekezzen elhelyezni a két lapban. Melyek azok?

- Az Evening Telegraph…

- Az jó - mondta Mr. Deasy. - Csak sürgős a dolog. Most még válaszolnom kell az unokaöcsém levelére.

- Szolgája, uram - mondta Stephen, zsebre dugva a lapokat. - Köszönöm.

- Nincs mit - mondta Mr. Deasy és íróasztalán keresgélt a papírok között. - Öreg vagyok, de szeretek egy kis eszmecserét.

- Szolgája, uram - mondta Stephen újra és meghajolt görnyedt háta felé.

Kiment a nyitott kapun, le a kavicsos úton a fák alatt, hallotta a kiáltó hangokat és a botok koppanását a játszótér felől. A kapun kimenve, látta a heverő oroszlánokat az oszlopokon; fogatlan rémek. Azért segíteni fogok neki harcában. Mulligan új nevet fog rám akasztani: a bikabarát bárd.

- Mr. Dedalus!

Szalad utánam. Remélem, nincs több levél.

- Egy pillanatra.

- Kérem - mondta Stephen, miközben visszafordult a kapunál.

Mr. Deasy megállt. Nehezen lélegzett és nyelte a levegőt.

- Csak ezt akartam mondani - mondta. - Írország tudvalevőleg az egyetlen ország, amely azzal dicsekedhetik, hogy sohasem üldözte a zsidókat. Tudja ön ezt? Nem. És tudja, miért?

Összeráncolt szemmel nézte a fénylő levegőt.

- Vajon miért? - kérdezte Stephen és elmosolyodott.

- Mert sohasem eresztette be őket - mondta Mr. Deasy ünnepélyesen.

Nevető köhögés ugrott ki labdásan a torkán, csörömpölő köpetláncot húzva maga után. Hirtelen megfordult, köhögött, nevetett, felemelt karját lóbálta a levegőben.

- Sohasem eresztette be őket - kiáltotta újra nevetésén keresztül, miközben gamáslis lábával az út kavicsain lépkedett.

- Ezért.

[1] Valószínű, hogy itt nem a mi általunk ismert hokiról van szó, hanem az ugyancsak faütőkkel játszott ír nemzeti sportról, a hurlingről. A hokiütő tehát itt hurlingütő. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[2] A helyes ösvényeken keresztül. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[3] Brit versenyló. Az 1882-1884 közötti versenykarrierje során tizenöt alkalommal futtatták és ebből öt versenyt nyert meg. (a Digi-Book Kiadó megj.)

3

A levelek intarziáin keresztül bölcs vállaira aranycsillámot, táncoló pénzdarabokat szórt a nap. Kijátszhatatlan módozata a láthatónak: legalább ezt, ha többet nem, a nememen át gondolom. Hányféle dolog szignatúráját kell itt olvasnom: tengeri ikra és hínár, a közeledő áradás, ez a rozsdaszínű cipő. Takonyzöld, ezüstkék, rozsdaszín: színes jelek. Az átlátszóság határai. De hozzáteszi: testekben. Tehát előbb észrevette őket, mint testeket, mint színességüket. Hogyan? Úgy, hogy beléjük ütközött a kobakjával, természetesen. Lassan csak. Kopasz volt és milliomos, maestro di color che sanno.[1] Az átlátszó határa benn. Miért benn? Átlátszó, átlátszatlan. Ha öt ujjúnkat átdughatjuk rajta, kapu, ha nem, ajtó. Csukjuk be a szemünket és lássunk.

Stephen behunyta a szemét, hogy hallja cipője csikorgását a kagylókon és iszalagon. Valamimód csak átsétálsz rajta. Át, egy lépéssel egyszerre. Nagyon kurta időtartam, nagyon kurta téridőkön át. öt, hat: a nacheinander. Pontosan. Így - és ez a hallható kijátszhatatlan módozata. Nyisd ki a szemed. Nem. Jézusom! Ha elbuknám egy szirten, amely alapján túl kinyúlik, kijátszhatatlanul átesném a nebeneinanderen. Egészen jól elbotorkálok így a sötétben. Kőrisfakardom oldalamon függ. Tapogassunk vele: azok ezt teszik. Két lábam cipőben a lábszára végén van, nebeneinander. Szolidan hangzik: gyártotta a Los Demiurgos fakalapácsa. Hátha az öröklétbe sétálok a sandymounti part mentén? Kruss krak, krik, krik. Vadtengeri pénz. Deasy tanár úr tudja itt a dörgést.

Sandymountba jer velem,
Kanca Madeline.

Látod, a ritmus alakul. Katalektikus tetrameter haladó jambuszokból. Nem, ügetőkből: ca Madeline.

Nyisd most ki a szemed. Jó. Egy pillanat. Minden eltűnt azóta? Ha kinyitom és örökre a fekete átlátszatlanságban vagyok? Basta! Látni akarom, látok-e.

Most látod. Az egész idő alatt volt nélküled és örökre lesz; végnélküli világ.

Vigyázatosan jöttek le a Leahy’s Terrace lépcsőjén. Frauenzimmer; és a lejtős parton lefelé, ficamos lábuk cuppanva süpped az iszapos porba. Mint én, mint Algy, útban hatalmas anyánkhoz. Numero egy nehézkesen lóbálta a bábatáskáját, a másiknak az ernyője beleszurkált a fövénybe. A Liberties-ből kimenőn. Mrs. Florence MacCabe, a nagy részvétet keltett Bride Streeti boldogult Patk MacCabe hátramaradottja. Engem is valamelyik nővérük húzott ki vinnyogón az életbe. Teremtés a semmiből. Vajon mi van a táskájában? Egy szörnyszülött lógó köldökzsinórral, vörhenyes vattába csucsujgatva. Mindenki zsinórja hátrafelé fonódik, minden élő hús összegubancolt fonala. Innen a misztikus szerzetesek. Akartok Istenhez hasonlók lenni? Nézzetek az omphalosotokba. Hello. Itt Kinch. Kössön össze Edenville vonalával. Aleph, alpha: nulla, nulla, egy.

Adam Kadmon hitvese és élettársa: Heva, pucér Éva. Nem volt köldöke. Nini. Kifogástalan has, domború, kifeszített bársonypajzs, nem, fehérhalmú gabona, hajnali és halhatatlan, mindöröktől fogva mindörökre. Bűn méhe.

Én is bűnös méh sötétjében gubbasztottam, csináltak, nem nemzettek. A férfi a magam hangjával és szemével és a kísértetasszony, akinek lehelete hamuszagú. Ölelkeztek, elváltak, azt tették, amit a kerítő akart. Az idők kezdete előtt ő már akart engem és nem akarhat most nemlévőnek. Egy lex eterna áll körülötte. Ez hát az isteni szubsztancia, amelyben az Atya és Fiú egylényegű? Hol a szegény jó Arius, hogy következtetni próbáljon? Világéletében hadakozott a contransmagnificandjudaeotamtamtialitással. Rosszcsillagú eretnek. Egy görög vécében lehelte ki a lelkét: eutanázia. Gyöngyös mitrával és püspökbottal, ülve trónszékén, egy özvegy püspöki szék özvegye felgyűrt omophrionnal, lucskos hátsóval.

Szelek cicáztak körülötte, metsző, mohó szelek. Jönnek a hullámok. A fehérsörényű tengeri mének, fényszélzabolát harapdálva, Mananaan[2] paripái.

Nehogy elfelejtsem a sajtóhoz írott levelet. És aztán? Féltizenkettőkor a Ship. Mellékesen, vigyázzunk arra a pénzre, ifjú és okos kelekótya. Igen, vigyázzunk.

Léptei lelassultak. Itt vagyok. Elmegyek Sara nénihez vagy sem? Egylényegű atyám hangja. Láttad mostanában művésztestvéredet, Stephent? Nem? Biztos, hogy nincs odalenn Strasbourg Terrace-on Sally nénjével? Nem tehetne ennél okosabbat, mi? És és és és beszéld el, Stephen, hogy van Si bácsi? Oh te könnyesisten, mibe másztam itt bele! A fiúk odafönn a szénapadláson. A részeges kis számkukac és fivére, a kornétás. Minden tiszteletre méltó társaság. És a kancsi Walter, aki egyfolytában urazza az apját, olcsóbban nem adja, apámuram erre meg arra: igen, sir, nem, sir. Jézus sírt, és nem is csoda, a krisztusát.

Meghúzom a kehes csengőt ablaktáblás kunyhójukon és várok. Végrehajtónak néznek, kikandikálnak egy arra való résen,

- Stephen jön, sir.

- Ereszd be. Ereszd be Stephent.

Egy zárt eltolnak, és Walter fogad,

- Azt hittük, valaki más vagy.

Széles ágyában párnásan, takarósan Richie bácsi, vastag karját térde dombja fölé nyújtja. Tisztamellű. A felső fertályt megmosta.

- …pot, öcsém.

Félreteszi az ölbe való deszkát, amelyen költségszámlákat csinál Goff mesternek és Shapland Tandy mesternek, összerakja az egyezkedéseket, az információkat és egy idézést elővezetés terhe alatt. Kopasz feje fölött tölgyfaráma: Wilde Requiescat-ja.

Félrevezető fütyülésének zaja visszahozza Waltert.

- Igen, sir?

- Malátapálinkát Richie-nek és Walternek, szólj a mamának. Hol van?

- Crissie-t fürdeti, sir.

Papa kis ágytársa. Szerelemcsomó.

- Ne, Richie bácsi...

- Nevezz csak Richie-nek. Pokolba a szódavizetekkel. Lehangol. Whiskyt!

- Richie bácsi, igazán...

- Ülj le, vagy a herkópáterre, leütlek.

Walter hiába bandzsit egy szék után.

- Nincs, amire leülhetne, sir.

- Nincs, ahová letehetnél egy széket, semmirekellő. Hozd be a chippendale székünket. Akarsz valami harapnivalót? Ne vágj olyan mafla képet, egy jó darab sült szalonnát heringgel? Nem, biztos? Annál jobb. Az egész házban nincs más, mint pirula hátfájás ellen.

All’ erta!

Ferrando aria di sortita-jának néhány taktusát sziszegi. A legnagyobb szám az egész operában, Stephen. Idehallgass.

Újra felhangzik dallamos fütyülése, finom árnyalatokkal, fúj a levegőbe, öklével kipárnázott térdein dobol.

Ez a szél enyhébb.

Omladozó házak, az enyém, az övé, mind. Azt mondtad a Clongowes-fiúknak, hogy van egy bíró nagybátyád meg egy tábornok nagybátyád. Hagyj fel velük, Stephen. Nem ebben van a szépség-. Nem is a Marsh-könyvtár pocsolyás ölében, ahol Joachim Abbas sápadt jövendöléseit olvastad. Kinek? A százfejű csőcseléknek a székesegyház előtt. Egy olyanfajtájú gyűlölködő elszaladt tőlük a téboly erdejébe, holdba habzó sörénnyel, csillagokkal a szeme helyén. Houyhnhnm, lóorrúan. A tojásdad lóarcok, Temple, Buck Mulligan, Foxy Campbell. Lámpaképűek. Abbas atya, dühöngő esperes, micsoda sértés gyújtott tüzet az agyukban? Paff! Descende, calve, ut ne nimium decalveris.[3] Nézd, ahogy szürke hajkoszorúval fenyegetett fején lecsászkál az utolsó oltárlépcsőn (descende!), megmarkolva a monstranciát, baziliszkusz-szemmel. Gyere le onnan, kopasz fej! Kar adja vissza a fenyegetést és a visszhangot, segít az oltárnál, zugpapok orrhangú latinsága, akik lomhán mozognak miseruhájukban, tonzúrás és felkent, kövér búzán hízott eunuchok.

És ugyanebben a pillanatban talán itt a sarkon túl egy pap éppen felemeli. Dringdring! És két utcával odébb egy másik éppen elzárja a pyxisbe. Dringadring! És egy Máriakápolnában egy másik egymaga vecsernyézik. Dringdring! Le, fel, előre, hátra. Dán Occam gondolt erre, a legyőzhetetlen tudor. Egy ködös angol reggel az ördöngős hypostasis megcsiklandozta az agyát. Letette ostyáját, letérdelt és hallotta, hogyan egyesül második harangja az elsővel a kereszthajóban (felemeli a magáét) és felállva, hallotta (most én emelem), hogy a két harang (letérdel) kéthangúan csendült.

Stephen öcsém, tebelőled se lesz soha szent. Szentek szigete. Cudarul bigott voltál, ugye? A Szent Szűzhöz imádkoztál, hogy ne legyen vörös az orrod. Az ördöghöz imádkoztál a Serpentine avenue-n, hogy a kövér özvegy odaátról még jobban felemelje a szoknyáját a csatakos utcán. O si, certo! Add el értünk a lelked ezekért a gombostűvel női derekakra tűzött tarka rongyokért. Mesélj még, mesélj csak! A Howth-fram tetején egyedül elkiáltani magad az esőben: pucér nők! Pucér nők! Hát ezzel mi van?

Mivel? Mire találták ki őket, ha nem erre?

Két-két oldalt olvasol minden este hét könyvből, ugye? Fiatal voltam. Meghajoltál magad előtt a tükörben, előre léptél, hogy komolyan tapsolj, impozáns arc. Hurrá, éljen az istenverte hülye! Huj! Senki se látta, ne mondd el senkinek. Könyveket akartál írni cím helyett betűkkel. Olvastad tőle már az F-et? Igen, igen, de én többre tartom a Q-t. Szép, de az a W remek. Persze, a W. Gondolj vissza zöld ovális lapokra írott mélységesen mély epiphaniáidra, ezekből halálod után másolatokat kellett volna küldeni a világ összes nagy könyvtárainak, beleértve az alexandriait. Valaki majd elolvasta volna őket néhány ezer év múlva, egy mahamanvantara.[4] Amolyan Pico della Mirandola. Igen, afféle cethal. Ha az ember ilyen fura írásokat olvas valakitől, aki régen elment, az ember egynek érzi magát egy emberrel, aki egyszer...

A recsegő por eltűnt a lábai alól. Cipője újra nedves, cuppanós sárban járt, borotvakagyló-héjakon, csikorgó kavicsokon, mindenen, ami a megszámlálhatatlan kavicshoz verődik, szúrágta fa, elveszett Armada. Egészségtelen homokmezők várták, hogy beszívják lelépő talpát, kloákaszagot árasztva magukból. Kikerülte őket, óvatosan járt. Egy sörösüveg felállt, feltápászkodott derékig a kalácstésztás homokban. Őrszem: a szörnyű szomj szigete. Eltört hordóabroncsok a parton; a földön sötét, ármányos hálók szövedéke; távolabb krétával befirkált hátsó ajtók és még odább a parton ruhaszárító kötél két keresztre feszített inggel. Ringsend: barna kormányosok wigwamjai és vén tengeri fókákéi. Emberi kagylók.

Megállott. Túlmentem a Sara néni utcáján. Nem megyek hozzá? Úgy látszik, nem. Senki körül. Északkeletnek fordult és a szilárdabb homokon át a Pigeonhouse felé tartott.

- Qui vous a mis dans cette fichue position?

- C’est le pigeon, Joseph.[5]

Patrice, mikor szabadságon volt, velem nyalogatta a meleg tejet a MacMahon-bárban. Vadlúd fia, Kevin Egan Párizsból. Madár az apám, nyalogatta az édes lait chaud-t a fiatal vörös nyelvével, a bamba nyusziarcával. Nyúl nyal. Azt reméli, megüti egyszer a gros lot-t. A nők természetéről olvasott Michelet-nél, de el kell, hogy küldje nekem azt a könyvet: La Vie de Jésus, írta Léo Taxil. Kölcsönadta a barátjának.

- C’est tordant, vous savez. Moi je suis socialiste. Je ne crois pás en l’existence de Dieu. Faut pas le dire à mon pere.

- Il croit?

- Mon père, oui.[6]

Schluss. Nyalogat.

A quartier latin-kalapom. Jó Isten, öltözni kell a szerephez. Bolhaszínű kesztyűket akarok. Hiszen diák voltál, vagy mi? Aztán mit tanultál, a teremtését? Pé-cé-en-net. P. C. N. annyi mint: physiques, chimiques et naturelles. Ahá. Etted az olcsó mou en civet-t, Egyiptom húsos fazekainál, böfögő kocsisok lökdösése közben. Mondd csak egészen természetes hangon: mikor Párizsban voltam, boul’ Mich’, így szoktam. Igen, kilyukasztott jegyeket hordtál magadnál, hogy alibit igazolj, ha elfognak valahol gyilkosságért. 1904 február 17-én vádlottat két tanú látta. Más tette: egy másik én. Kalap, nyakkendő, orr. Lui, c’est moi. Úgy látszik, szórakoztál.

Peckes járás. Kit szerettél volna utánozni a járásoddal? Felejtsd el: kitagadott. A mama utalványával, nyolc shilling, a posta kapusa becsapta orrod előtt az ajtót. Éhség, fogfájás. Encore deux minutes.[7] Órára nézni. Meg kell kapnom. Fermé. Fixfizetéses állat! Lődd véres cafattá egy pukkanó puskával, hogy a cafat és a rézgombok a falra löttyenjenek. A darabok krrrhupp megint összehuppannak. Nem rémült meg? Nem, rendben van. Kézrázás. Hiszen érti, hogy mit gondoltam, nemde? Hogyne, rendben van. Rázaráz. Minden a legszebb rendben.

Csodákat akartál művelni, ugyebár? Európai misszionárius a tüzes Columbanus nyomdokain Fiacre és Scotus mennyei vezeklőszékünkön kidöntötték a korsót hangos latin nevettükben: Euge! Euge! Úgy tettél, mintha törnéd az angolt, mikor a bőröndöket vitted, három penny a hordár, végig a csatakos new haveni mólón? Comment? Ugyan gazdag zsákmánnyal jöttél haza; Le Tutu, a Pantalon Blanc et Culotte rouge[8] öt összegyűrt száma, meg egy kék francia sürgöny, mutogatni való érdekesség:

- Mama halálán gyere haza apád.

A néni azt hiszi, te ölted meg az anyádat. Ezért nincs ínyére.

Éljen a Mulligan nénije!
Megmondjam-e, mért? Mivel
A Hannigan-ház erkölcseire
E tisztes hölgy ügyel.

Lába hirtelen kackiás ütemben lépdelt a homokos árkokon át, a déli fal sziklatömbjei mentén. Büszkén nézte őket, ezeket az egymásra rakott kő-mamutkoponyákat. Aranynap a vízen, homokon, kőfalon. Nap van, karcsú fák, citromszínű házak.

Párizs nyersen ébred, vad napfény a citromszínű utcákon. Lucskos kenyérbél, békazöld abszint, reggeli tömjénje udvarol a levegőnek. Belluomo kiszáll az ágyból neje szeretőjének neje mellől, a kendős háziasszony már fenn van, egy csupor ecetsav a kezében. Rodot-nál Yvonne és Madeleine nyűtt bájaikat frissítgetik, aranyfogaik kalácstésztából sütött chausson-okat őrölnek, a pus flan breton-jától sárga szájukban. Párizsi képű emberek mennek el, elbűvölt bűvölőik, fürtös konkvisztádorok.

Szendergő dél. Kevin Egan porcigarettát sodor nyomdafestékes ujjaival, szürcsöli a zöld gyönyört, mint Patrice a fehéret. Körülöttünk nagyétűek villázzák le torkukon a fűszeres babot. Un demi sétier! Kávégőz párázik a kifényesített főzőből. Az asszony Kevin intésére kiszolgál. Il est irlandais. Hollandais? Non fromage. Deux irlandais, nous, Irlande, vous savez? Am oui![9] Azt hitte, holland sajtot akarsz. A postprandiumod, ismered ezt a szót? Postprandium. Ismertem egy fiút Barcelonában, ez hívta mindig postprandiumnak. Szóval: slainte! A márványasztalok körül boros leheletek és karcos torkok kavara. Lehelete mártásfoltos tányérjaink fölött lebeg, a zöld tündér agyara ajka között döföl. Irland, Dalcassiak, remények, összeesküvések, most meg Arthur Griffith. Igázzanak igástársává, bűneink közös ügyünk. Az apád fia vagy. Ráismerek a hangjára. Vérvirágos fustian-ingén reszketnek a spanyol bojtok a titok elmondásakor. Tudod, minek nevezte Drumont, a híres újságíró, hogy ez a Drumont minek nevezte Viktória királynét? Sárgafogú vén banyának. Vieille ogresse aux dents jaunes.[10] Maud, remek nő. La Patrie, Millevoye, Félix Faure, tudod, hogy halt meg? Kicsapongó emberek. A froeken,[11] bonne à tout faire,[12] aki férfiúi csupaszságot dörgöl le az uppsalai fürdőben: Moi faire, mondta. Tous les messieurs. Ezt a monsieurt nem, mondtam én. Erkölcstelen szokás. A fürdés igazán magánügy. A testvéremet sem hagynám, a saját testvéremet, igazán trágár valami. Zöld szem, látlak. Agyar, érezlek. Trágár emberek.

A kék kanóc halálosan ég a kézben és fényesen ég. Laza dohánylevelek tüzet fognak: láng és csípős füst világítja meg a sarkot. Durva pofacsontok az összeesküvőkalap alatt. Hogyan ugrott meg a főkolompos, hivatalos hír. Fiatal menyasszonynak öltözve, ember, fátyol, narancsvirág, robogott az úton Malahide felé. Isten úgyse. Eltűnt vezetők, becsapottak, vad menekülések. Álruhák, elcsípve, illa berek, volt, nincs.

Kiebrudalt szerelmes. Jóvágású fickó voltam akkoriban, hidd el, megmutatom egyszer a fényképemet. De igazán. Szerelmes volt, a nő kedvéért mászkált Richard Burke ezredessel, a család hitbizományosával, Clerkenwell falai alatt és lesunyva látták, hogyan sodorja fel őket egy bosszúláng a ködben. Üvegszilánkok, összeomló fal. A víg Pareeban bújik el, Egan Párizsból, senkisem keresi, csak én. Végigcsinálja a napi menetrendet, a piszkos szedőszekrény, a három kocsma, a montmartre-i odú, ahol röviden meghál, rue de la Goutte d’Or, az elmentek légy- maszatos arcán. Szerelem, föld, nő nélkül. Az meg egészen jól éli világát kitagadott embere nélkül, őnagysága a rue Git-le-Coeurben, kanári és két kemény albérlő. Barackarc, zebraszoknya, pajzán, mint egy süldőlány. Kiebrudalva és nem esve kétségbe. Mondd meg Patnak, hogy láttál, jó? Szerettem volna valami állást találni szegény Patnak. Mon fils, francia katona. Énekelni tanítottam. The boys of Kilkenny are stout roaring blades.[13] Ismerem ezt a régi dalt? Megtanítottam rá Patricet. Vén Kilkenny: Szent Canisius, Strongbow kastélya a Nore partján, így szól. O, O. Megfogja, Napper Tandy, a kezem.

O, O, the boys of
Kilkenny...

Vézna, aszott kéz az enyémen. Elfelejtették Kevin Egant, az őket nem. Emlékezik rád, óh Sión.

A tenger széléhez ért, nedves homok szörcsögött a cipője körül. új levegő köszöntötte, vad idegeken hárfázva, fénymagmagvakból kikelő vad levegő szele. Hé, nem a kish-i világítótoronyhoz megyek itt? Hirtelen megállóit, lába lassan süppedni kezdett az ingoványos talajban. Hátra arc.

Megfordult, fürkészve nézte a déli partot, miközben lába megint új lyukakba süppedt. A torony hideg boltozatos szobája várja. A lőréseken át folyton jönnek-mennek a fénydárdák, lassan, ahogyan a lábam süpped, alkonyatfelé csúsznak a számlapos padlón. Kék alkony, sötétedés, mély kék éj. A boltozat sötétjében várnak a hátratolt székek, obeliszk-bőröndöm, az elhagyott lábú asztal körül. Ki szedje le? A kulcs nála van. Nem alszom ott ma éjszaka. Egy csöndes torony bezárt ajtaja borul vak hulláikra, a párducos szahib és kutyája. Kopogok: semmi válasz. Kihúzta lábát a ragacsból és visszament a sziklás móló mellett. Végy el mindent, tarts meg mindent. A lelkem velem jön, a formák formája. Így lépkedek a hold virrasztó fényében a sziklaúton végig, ezüstös gyászruhában és hallom Helsingőr kísértő csobogását.

A folyó követ. Látom, hogyan hömpölyög el mellettiem. Gyerünk vissza a Poolberg-roadon a partra. Átmászott a sás és a síkos iszalag közt és leült egy sziklaszékre, egy hasadékba dugva kőrisfabotját.

Egy kutya püffedt hullája feküdt tunyán a pörjén. Előtte a homokba süppedve, egy csónak orra. Un coche ensablé,[14] ahogy Louis Venillot nevezte Gautier prózáját. Ezek a súlyos homokrétegek a nyelv, amelyet szél és hullám rakodott ide. Odébb meg halott építők kőrakásai, üregbúvóhelyek. Rejts ide aranyat. Próbáld ki. Van nálad valamennyi. Homok és kövek. Múlttól súlyosak, óriás játékszerei. Vigyázz, fejbe ne kólintson.

Én vagyok az a fene óriás, aki gurítja ezeket a fene sziklákat, csontokat lépcsőnek. Krampusz. írem ber zagát zérzem. Elő kutya vált láthatóvá, növekedő pont a homoksíkon. Nagy Isten, nekem jön? Tiszteld a szabadságát. Ne légy mások ura, sem rabszolgája. Itt a botom. Meg ne moccanj, Amarra messzebb, a sisaktarajos vízen a partnak tartva, ablakok, kettő. Nem, a kutya az. Fut vissza hozzájuk. Ki? A Lochlannok gályái itt értek partot, prédára lesve, vércsőrös tatjuk mélyen hasított az olvadt cinfelületbe. Dán vikingek, csillogó késfüzérrel a mellükön, mikor Malachi aranygallért viselt. Sikosbőrű cethalsereg ütődött a parthoz forró délidőben, vízsugarat lövellve, ficánkolva a sekély vízben. Aztán az éhező kosárfonóvárosból rövidzubbonyú törpék hordája, az én népem, sintérkésekkel, szaladva, szúrva, nyúzva a zöld kocsonyás cethúst. Éhínség, dögvész és mészárlás. A. vérük bennem van, kedvtelésük az én hullámaim. Közöttük jártam a befagyott Liffeyn, poronty magam, a sercegő gyantás tűznél. Egyikhez sem szóltam: egy sem szólt hozzám.

A. kutya ugatása felé közeledett, megállott, visszaszaladt. Ellenségem kutyája. Csak álltam sápadtan, némán, sarokba szorítva. Terribilia meditans.[15] Egy sárgakabátos, a szerencse kölyke, mosolygott félelmemen. Erre áhítozol úgy, tetszés-csaholásukra? Trónkövetelők: a saját életüket akarják élni. Bruce testvére, Thomas Fitzgerald, selyemlovag, Perkin Warbeck, York álsarja, fehérrózsa elefántcsontszínű selyemnadrágban, egynapos csoda, és Lambert Símnél, cafkákból és vagányokból álló kíséretével, koronás edénymosogató. Csupa királyfi. Akkor és most a trónkövetelők paradicsoma, ő embereket mentett meg a vízbefúlástól, és te vacogsz, ha egy kutya csahol. De az udvaroncok, akik Guidót Or san Michelében kicsúfolták, a maguk házában voltak. A Ház tulajdonosa... Nem kérünk a középkori képtelenségeitekből. Megtennéd, amit ő? Csónak lenne a közelben, mentő bója. Natürlich, külön a te számodra. Megtennéd vagy sem? A férfi, aki nyolc nappal ezelőtt Maiden’s rocknál vízbe fúlt. Most várják. Köpd ki már az igazságot. Szeretném. Megpróbálnám. Nem vagyok jó úszó. A víz hidegpuha. Mikor Clongowernél a medencébe dugtam a fejem. Nem látok! Ki van mögöttem? Ki innen hamar, hamar! Látod, milyen gyorsan árad be a víz mindenfelől, gyorsan befedve a homokzátonyokat, kakaóhéjszínűen? Csak volna föld a lábam alatt. Legyen az ő élete az övé, az enyém az enyém. Vízbefúló. Emberi szemei hozzám sikoltanak a halál iszonyatától. Én... Vele együtt le... Nem bírtam kimenteni. Víz: keserű halál: vége.

Egy asszony és egy férfi. Látom a szoknyáját. Tuti, hogy fel van tűzve. A kutyájuk ott ődöngött egy fogyó homokzátony körül, baktatott, szimatolt mindenfelé, keresett egy korábbi életben elsikkadt valamit. Hirtelen elinalt, mint egy ugráló nyúl, hátradobott füllel, egy alant szálló sirály árnyékát kergetve. Az ember éles füttye kókadt fülébe hasított. Megfordult, visszaperdült, közelebb jött, fényes combján baktatott. Narancsszínű mezőben lábát emelő, agancstalan bak. Megállt a víz csipkeszegélyén merev mellső patákkal, víznek hegyezett füllel. Felemelt szája megugatta a hullámzajt, a sirályok hadait. Lábához kígyóztak, be-ki tekerődzve, minden kilencedik széttörve, fröccsenve, messziről, még messzebbről, habok meg habok.

Kagylószedők. Egy darabon begázoltak a vízbe, lehajoltak, zsákjukat a vízbe merítették, újra kiemelték, partra gázoltak. A kutya csaholva rohant hozzájuk, feliágaskodott és pacsit adott, aztán négy lábra esett, újra felágaskodott néma, mackós hízelgéssel. Észre sem véve, sarkukban maradt, mikor jöttek kifelé a szárazabb homokra, állkapcsaiból vörösen lihegő farkasnyelv-cafat lógott. Foltos teste előttük császkált, aztán borjúügetéssel nekiiramodott. A dög útjában feküdt. Megállt, szaglászott, körüljárta, testvér, közelebb orrontott, megkerülte, kutyamódra gyorsan megszagolgatta a döglött kutya csapzott bőrét. Kutyakoponya, kutyaorr, földre szegett szem, előre egy nagy cél felé. Szegény kutyadög. Itt fekszik a szegény kutyadög, döglötten.

- Bitang! Mars innen, bestia!

A kiáltásra sunyítva visszajött a gazdájához, és egy tompa cipőtlen rúgás sértetlenül, röptében nyekkenve egy rakás homokra dobta. ívben visszasettenkedett. Engem nem lát. A móló szélén lopakodva piszmogott, megszagolt egy sziklát, aztán felhúzott hátsólábbal ráhugyozott. Előreloholt és felkapott hátsólábbal gyorsan, kurtán lehugyozott egy szagolatlan sziklát. A szegények egyszerű örömei. Majd hátsólábával homokot szórt, két elülső lába túrt és kapart. Valamit eltemetett ott, a nagyanyját. Túrt és kapart a homokban, félbehagyta, hogy a levegőbe füleljen, lába dühével ismét felkarmolt egy kis homokot, aztán csakhamar felhagyott vele, házasságtörésből kölykedzett leopárd, párduc, hulla héjázója.

Mikor tegnap éjjel felkeltett, ugyanaz az álom volt az, vagy más? Várjunk csak. Nyitott tornác. Szajhák utcája. Emlékezzünk. Harun al Rasid. Csaknemkedem már. Az az ember vezetett, beszélt hozzám. Nem féltem. A dinnyét a kezében arcom elé tartotta. Mosolygott: tejfölös gyümölcsszag. Ez a szabály, mondta. Be. Gyere. Kiterített vörös szőnyeg. Meglátod, ki.

Zsákkal a vállukon döcögtek a vörös egyiptomiak. Kékült lába kikandikált a felgyűrt nadrágból és belecuppant a nedves homokba, vastag tégla nyakra való fojtogatta borotválatlan nyakát. Asszonyléptekkel jött utána a nő: a haramia és csavargó felesége. A hátára vetve zsákmány. Laza homok és kagylótörmelék kérgezte csupasz lábát. Szélcserzette arca körül kusza haj. Ura mögött segítője, sipirc Romeville-be. Ha éj fedi teste hibáit, barna kendője alól kiállt egy kapualjból, ahol kutyák rondítottak. A selyemfiúja a Royal Dublin két katonáját vendégeli meg O’Longhlinnál Blackpitts-ben. Fogdossák, link hadovával szédítik, hiába, leffes doli vagy. Nőstényördögi fehérség a büdös kacat alatt. Aznap este Fumbally’s Lane: bőrcserzőszag.

Mancsod fehér, szád vérvörös,
Jó bőr vagy, túli csaj.
Srénker vagyok, brűgölni jöjj:
Lesz smócni meg ricsaj.

Ezt nevezi a hordóhasú Aquinas komor gyönyörűségnek, frate porcospino.[16] A bűnbeesés előtt Ádám párzott, de nem élvezte. Hadd lihegjen: jó bőr vagy, tuti csaj. Nem rosszabb nyelv az övénél. Csuhás-szavak, olvasószemek zörögnek az övükön: jassz szavak, lóvé csörömpöl a zsebükben.

Most elmennek.

Egy oldalpillantás a Hamlet-kalpagomra. Hátha most így, ahogy itt ülök, meztelen lennék? Nem vagyok. A világ minden homokján át császkálnak esti tájak felé, nyugatnak, mögöttük a nap tüzes kardja. Csetlik-botlik a nő, vánszorog, tipeg, cipeli magával a terhét. Holdhúzta ár hömpölyög vele nyugatra. Milliószigetű áradás benne vér, mely nem az enyém, oinopa ponton, borsötét tenger. Íme a hold szolgálóleánya. Álmában a nedves jel óráját jelzi, felkelésre hívja. Menyasszonyi ágy, gyermekágy, halálos ágy, kísértetgyertyás. Omnis caro ad te veniet.[17] Jön a sápadt vámpír, vihart fúr át szeme, denevérvitorlája bevérzi a tengert. Számon a csókja.

Ez az. Tűzd ezt gombostűre, jó? A táblácskáim. Számon a csókja. Nem. Legyen két száj, tapaszd össze. Számon a szörnyű száj.

Ajka hústalan levegőajkat ajkazott és szájlott: száj a méhén. Mindenséget sírboltozó méh. Szája kibuggyanó leheletet formált, kimondatlant: ooiiá: zuhatagos bolygók harsogása, gömbös, lángos bolygóké, elelelelelelelelel. Papírt. Bankjegyek, kell a fenének. Az öreg Deasy levele. Ez az. Köszönöm előzékenységüket, tépjük le az üres margót. Hátat fordítva a napnak ívben egy sziklaasztal fölé hajlott és szavakat irkáit. Már megint elfeledettem cédulákat hozni a könyvtárasztalról.

Lehajtó árnyéka a sziklákon feküdt, végesen. Miért nem végtelen, a legtávolibb csillagokig? Ott sötétlenek mind e mögött a fény mögött, fényben világító sötétség, a Cassiopeia deltája, világok. Énem itt ül kőrisfa jósbotjával, kölcsönkért saruval, nappal észrevétlen az ólmos tenger mellett, lila éjszakákon balságos csillagok alatt bolyongó vándor. Eldobom magamtól ezt a véges árnyékot, menekvést nem ismerő emberforma, hívd vissza. De enyém volna-e végtelenül is, formám formája? Ki figyel itt rám? Fogja akárki is akárhol olvasni ezeket a leírt szavakat? J erőit fehér mezőn. Valahol valakinek legfuvolásabb hangodon. Cloyne jó püspöke kivette a templomi függönyt kapa-kalapjából: tér függönye, mezejére csíkozott színes emblémákkal. Kitartás. Színes, sík felületen, ez az. Sík felületet látok, aztán távlatot gondolok hozzá, közel, messze, keletre és vissza. Á, látom: hirtelen visszaesik, megfagy a sztereoszkópban. Egy klaksz és mindent kapsz. Homályosnak találod szavaimat. Lelkünkben is homály van, nem gondolod? Fuvolásabban. Bűneinktől szégyensebes lelkünk még jobban belénk kapaszkodik, mint nő kapaszkodik kedvesébe, a jobbannál jobban. Bízik bennem, gyöngéd kezével, hosszúpillájú szemével. Hát most hová a tüzes csodába viszem a függönyön túl? A menekülést nem ismerő vizualitás menekülést nem ismerő modalitásába. A nő, a nő, a nő. Micsoda nő? Az a lány Hodges Figgis ablakában hétfőn, egy ábécéskönyvet keresve, amit írni készültél. Jól rábámultál. Csuklója körül napernyője tarka szalagja. Leeson-parkban lakik bánatával és mütyürkéivel, irodalmi nő. Meséld ezt másnak, Stevie: kis nőcske. Biztos, hogy azt az istenverte fűzőharisnyakötőt viseli és sárga harisnyát, göbös pamutból. Beszéljünk almás gombócról, piuttosto.[18] Hol az eszed? Simogass meg. Szelíd szem. Szelíd, szelíd, szelíd kéz. Magam vagyok itt. Oh simogass meg hamar, most. Mi is az a szó, melyet minden ember ismer? Nyugodt vagyok itt egymagámban. És szomorú. Simogass meg, simogass.

Végigfeküdt az éles sziklán, zsebébe gyömöszölte az odafirkált szavakat és a ceruzát, szemére húzta kalapját. Ez Kevin Egan mozdulata volt, ezzel szunyókált el mindig. Vasárnapi szender. Et vidit Deus. Et erant valde bona.[19] Halló! Bonjour, légy üdvöz, mint a májusi virágok. Kalapja karimája alól, pávalegyezős pillákon keresztül figyelte a déljáró napot. Foglya vagyok ennek az égő mindennek. Pán órája, a fauni dél. Gumisúlyú kígyónövények, tejtől csepegő gyümölcsök között, ahol a sárga vizeken széles levelek feküsznek. Távol a kín.

Ne fordulj el s ne tépelődj.

Tekintete szélesujjú cipőjén tépelődött: egy bak levetett holmija nebeninander. Megszámolta a ráncokat a gyűrött bőrön, amelyben valaki más lábának volt meleg fészke. A lábnak, amely tripudiumban ütögette a földet, amelyet nem szeretek. De annak örültél, mikor Esther Osvalt cipője jó volt a lábadra. Ezt a lányt Párizsban ismertem meg. Tiens, quel petit pied![20] Szolid barát, testvéri lélek: Wilde szerelme, amely nem meri magát megnevezni. Most el akar hagyni. Kinek hibájából? Amilyen vagyok. Amilyen vagyok. Egészen vagy sehogy sem!

Hosszú csíkokban folyt a Cock-tóból a bő víz, ellepve a zöldesarany homok lagúnákat, dagadva, ömölve. Mindjárt elúszik a kőrisfabotom. Várni fogok. Nem, tovább fog menni, elfolyóban súrolja majd az alacsony sziklákat, továbbfolyik. Jobb túlesni az ügyön. Haliga, négyszavú hullámnyelv: szíszo, hrssz, rsziisz, unsz. Vizek heves lélegzete tengeri kígyók, ágaskodó lovak, sziklák között. Sziklacsészékbe csurran: placs, placs: hordókba szorítva. És ha elcsurrant, (elhallgat a nyelve. Csörgedezve folyik, messze folyik, áradó habpocsolya, kiboruló virág. A feldagadó ár alatt látta a vonagló algákat, amint vágyódva emelték fel és lóbálták tétova karjukat, kapták fel szoknyájukat és lobogtatták a zizegő vízben, sodorva félénk ezüstszálaikat. Napróí-napra, éjről-éjre emelgették, ömöltek és elejtették. Uramisten, milyen fáradtak: ha suttognak hozzájuk, sóhajtanak. Szent Ambrus hallotta a levelek és habok sóhaját, amelyek várnak, várják, hogy beteljen az idejük, diebus ac noctibus iniurias patiens ingemiscit.[21] Egybegyűjtve céltalanul, aztán hasztalan megváltva, folynak, fordulnak vissza: hold szövőszéke. Szerelmesek szemének is fáradt, parázna emberek, udvarában ragyogó meztelen asszony, húzza a vízleplet.

Öt öl mély odakünn. öt öl mélyen fekszik apád. Egy felé, mondta az az ember. Megfúlva találták. Áradás a dublini gátnál. Zilált hulladékot sodor magával, halak legyezőraját, bamba kagylókat. A lenti árból sófehér hulla emelkedik ki, lódulva lökődik part iránt, lépésben, tengeri disznó. Itt van már. Halásszák ki gyorsan. Nedves sírbolt takarja bár. Ehol van. Lassan, hé! Hullagázas zsák löttyen bűzös pocsolyává. Szivacsos falatokon hízott didergő pontyok cikáznak begombolt nadrágszára résén át. Isten emberré lesz hallá lesz tengeri lúddá lesz lúdtollheggyé lesz. Halott párát lélegzem élve, halott homokon járok, minden holtak húgyos hulladékát nyelem. Mereven átfektetve a csónak peremén, lélegzi égnek zöld sírja bűzét, leprás orrlyuka szortyog a nap felé.

Ez a tenger hatása, a barna szem sóskék. Tengeri halál, a legenyhébb ismert halálnem. Vén Óceán apó. Prix de Paris: óvakodjunk az utánzatoktól. Próbálja meg. Remekül szórakoztunk. Gyerünk. Szomjas vagyok. Felhősödik. Sehol fekete felhők, vagy igen? Fergeteg. Vakítón csap le, értelem büszke villáma, Lucifer, dico, qui nescit occasum.[22] Nem. A kagylódíszes kalapom és botom és szandáljaim. Hová? Az este országaiba. Az este meg lesz található.

Megfogta kőrisfabotja fogóját, lassan döfködött vele, tovább motyogva. Igen, az este meg lesz található bennem, nélkülem. Minden nap eljut a végéhez. Erről jut eszembe, mikor is van a legközelebbi? Kedd lesz a leghosszabb nap. Ebben az egész boldog újévben, anyuskám, hejehajahuj. Lawn Tennyson, gentleman-költő. Già. A sárgafogú vén banyának. És Monsieur Drumont, gentleman-újságíró. Già. Szörnyű rosszak a fogaim. Miért, kérdezem. Érzem. Ez is lóg már. Kagylók. Nem tudom, nem kellene-e ezzel a pénzzel a fogorvoshoz mennem. Ez az itt. Fogatlan Kinch, a magasabb rendű ember. Ugyan miért, kérdezem, vagy talán mégis jelent valamit?

A zsebkendőm, ő dobta. Emlékszem. Nem vettem volna fel?

Keze hasztalan tapogatta végig zsebeit. Nem, nem vettem fel. Vegyünk inkább egyet.

Az orrlyukából kipiszkált száraz taknyot egy sziklaperemre tette, gondosan. A többit keresse, aki akarja.

Hátul. Talán van ott valaki.

Arcát egyik vállához fordította és hátranézett. A levegőn át egy háromárbócos magas rúdjai mozogtak a keresztgerendákhoz erősített vitorlákkal, visszázva, ár ellen, csöndes mozgással, csöndes hajó.

[1] Szó szerinti fordításban Azoknak mestere, akik tudják. Azonban eredeti olasz nyelvű változata a szövegben Dante Isteni színjátéka Inferno részének 131. bekezdését idézi. Ebben Dante Arisztotelészre utal. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[2] A skót, ír és manx-i gael mitológiában Manannán mac Lir, aki harcos, isten és a másvilág királya. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[3] Gyere le, kopasz, nehogy nagyon megkopaszodj. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[4] mahamanvantara (szanszkrit): „A Nagy Nap.” A hindu mitológiában ciklikusan visszatérő periódus, ami akár háromszázezer milliárd évig is tarthat. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[5] Ki sodort ebbe az átkozott helyzetbe?

- A galamb volt az, Joseph.

[6] - Vicces, tudod. Szocialista vagyok. Nem hiszek Istenben. Ne mondd el apámnak.

- Ő hisz?

- Az apám hisz.

[7] Még két perc.

[8] A fehér nadrág és piros bugyi.

[9] Ír. Holland? Sajt nélkül. Két ír, mi, Írország, tudod? Igen!

[10] Vén óriáscsőrű, sárga fogakkal

[11] frøken (dán): udvarias kifejezés és cím férjezetlen ifjú hölgyre akár írásban, akár élőszóban. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[12] Mindenre jó.

[13] Kilkenny fiai vaskos, üvöltő pengék. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[14] Egy edző a homokba ragadt. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[15] Szörnyű dolgokon meditálva. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[16] Joyce itt valószínűleg Aquinói Szent Tamás azon szokására utal, hogy állításait védekező érvekkel veszi körül, ami ugyanolyan nehézzé teszi az intellektuális támadást, mint egy tarajos sül fizikai megtámadását. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[17] Minden test hozzád jön. Idézet a keresztény liturgiából.

[18] inkább.

[19] És látta Isten, hogy nagyon jók.

[20] Nézd, micsoda kis láb!

[21] Éjjel-nappal nyögdécsel, sérüléseket szenved. Részlet Szent Pálnak a rómaiakhoz írott leveléből.

[22] Lucifer, mondom én, aki nem ismer környezetet. Idézet a húsvéti könyörgésből.

II

4

Mr. Leopold Bloom szerette az állatok és szárnyasok belsőrészeit. Szerette a libaapróléklevest, a porhanyós zúzát, a töltött szívet roston, a kenyérmorzsával kirántott májszeleteket, a pirított dorsikrát. De mindennél jobban szerette a grillezett ürüvesét, amely enyhén szagosított hugy finom ízével csiklandozta ínyét.

Vese járt az eszében most is, míg lassan végigment a konyhán és Marion reggelijét rendezte el a horpadt tálcán. Langyos fény és levegő töltötte be a konyhát, künn enyhe nyári reggel volt mindenütt. Kissé megéhezett tőle.

A parázs vöröslött.

Még egy szelet vajas kenyér: három, négy: jó. A nő nem szereti, ha tele van a tányérja. Jó. Ott hagyta a tálcát, levette a kannát a tűzhelyről és oldalt a tűz fölé tette. Ott állt mogorván és kövéren, előrenyújtott csőrrel. Mindjárt jön egy csésze tea. Jó. Száraz száj. A macska peckesen körüljárt egy asztallábat, farka a magasba meredt.

- Mkgnao!

- Jé, te itt vagy? - szólt Bloom úr és elfordult a tűztől.

A macska rányávogott és ismét peckesen körüljárt egy asztallábat, nyávogva. Így sétál az íróasztalomon is. Prr. Takargasd meg a fejem. Prr.

Bloom úr kíváncsian, nyájasan nézte a kecses fekete alakot.

Csinos látvány: puha fényes szőr, a farok tövén fehér folt, zöld, villogó szem, ölhetett kézzel lehajolt hozzá.

- Cicus tejet kapsz - mondta.

- Mrkgnao! - kiáltotta a macska.

Azt mondják róluk, buták. Jobban megértik, amit mi mondunk, mint mi őket. Ez mindent megért, amit akar. Meg hogy bosszúállók. Szeretném tudni, hogyan lát engem. Toronymagasnak? Nem, fel tud ugrani rám.

- A csibéktől fél - mondta gúnyosan. - A kis pipikéktől fél. Életemben nem láttam olyan buta cicát, mint cicus. Kegyetlen. Ez a természete. Furcsa, az egerek sohasem nyöszörögnek. Mintha szeretnék.

- Mrkgnao! - mondta a macska hangosan.

Felnézett mohó, szégyencsukós szemével, panaszosan, elnyújtottan nyávogott és megmutatta tejfehér fogait. Bloom úr nézte a mohón szűkülő szemréseket, míg zöld kő nem lett a két szemből. Aztán a tálalóasztalhoz ment, levette a korsót, amelyet Hanlon tejesembere az imént töltött tele neki, melegbugyboros tejet öntött egy csészealjra és lassan letette a földre.

- Gurrr! - kiáltotta a macska és szaladt nyalogatni.

Bloom úr elnézte a gyér világosságban drótszerűen fénylő bajuszát, miközben a macska háromszor odakapott és könnyedén nyalogatta a tejet. Vajon igaz-e, hogy lenyírt bajusszal nem tudnak egerészni? Miért? Lehet, hogy a szálak vége világít a sötétben. Vagy amolyan tapogatócsápok lehetnek. Hallgatta a nyalogató hörpölést. Sonkát tojással nem. Ebben a szárazságban nem jó a tojás. Tiszta friss vizet kíván. Csütörtök: Buckleynél sem jó ma az ürüvese. Vajban sütve, egy csipet paprikával. Jobb lesz egy malacvese Dlugacztól. Addig felfő a víz. A macska lassabban hörpölt, aztán tisztára nyalta a csészealjat. Miért olyan érdes a nyelvük? Hogy jobban nyaljanak vele, csupa porózus lyuk. Mit ehetne még? Szétnézett. Semmi. Halkan csikorgó cipővel felment a lépcsőn a hallba, megállt a hálószoba ajtajánál. Talán valami ízletest akar. Reggel vékony vajaskenyeret szeret. De csak olykor-olykor.

Csöndesen mondta az üres hallban:

- Megyek ide a sarokra. Rögtön itt vagyok.

És mikor hallotta a saját hangját, hozzátette:

- Nem. akarsz reggelire valamit?

Álmos, dünnyögő hang felelte:

- Mn.

Nem. Nem akar semmit. Aztán Bloom meleg, nehéz sóhajt hallott, ahogyan a nő megfordult és a meglazult rézdarabok megcsörrentek az ágyon. Meg kell erősíttetni már igazán. Kár. Messziről. Gibraltárból. A nő azt a kevés spanyolt is elfelejtette, amit felszedett. Szeretném tudni, mennyit adott érte az apja. Régi stílus. Na persze. A kormányzó árverésén vette. Idő előtt lekopogták. Az öreg Tweedy üzleti dolgokban kemény legény. Bizony. Plevnában történt. Közlegényből lettem valamivé, sir, és büszke vagyok rá. De ahhoz volt esze, hogy összevásárolja azokat a bélyegeket. Ez jó szimatra vall.

Keze leemelte a kalapot a fogasról, ahol a kezdőbetűs nehéz felsőkabát lógott és a kéz alatt vett waterproof a talált tárgyak hivatalából. Bélyegek: enyveshátú képek. Biztosan sok tiszt is van a boltban. Hát persze. Az átizzadt cégjelzés a kalapjában azt mondja, hogy Plasto luxuskalapok. Gyorsan belenézett a bőrszalag belsejébe. Fehér papírszelet. Ami biztos, biztos, a küszöbön megtapogatta farzsebében a kapukulcsot. Nincs itt. A levetett nadrágomban van. Magamhoz kell vennem. Pénzem van. A szekrény nyikorog. Miért zavarjam? Épp most fordult a másik oldalára az ágyban. Igen lassan behúzta a hallajtót maga mögött, még, még, míg az alsó rész, mint fáradt szemhéj, rácsukódott a küszöbre. Úgy látom, be van csukva.

Mindegy, hisz úgyis mindjárt jövök.

Átment a napos oldalra, óvatosan kikerülve a hetvenhármas nyitott pinceablakát. A nap a Szent György-templom harangtornyához közeledett. Ma meleg lesz, úgy nézem. Különösen ebben a fekete ruhában érzem. A fekete vezeti, reflektálja (vagy refraktálja) a hőt. De a világos ruhában nem jöhettem. Kirándulásra való. Miközben a boldog melegben haladt, többször csendesen lehunyta a szemét. Boland kenyeresszekere, ez hozza a mindennapit, de Marion jobban szereti a tegnapit meg a ropogós, meleg zsömlét. Az ember egészen megfiatalodik. Valahol keleten hajnal: indulás korán, mindig a nap előtt, egy nappal meg lehetne előzni. Ha meg lehetne állítani útján, technikailag egy nappal sem öregednénk. Aztán partraszállás idegen országban, a silbakos városkapuhoz, öreg zsoldos az is, vastag bajusz, mint az öreg Tweedyé, valami hosszú lándzsára hajlik. Naptetős utcákon át. Turbános arcok mennek el mellettem. Szőnyegárusok sötét odúi, egy nagy ember, a Rettenetes Turko ül törökülésben és csavarodó csövű pipát szív. Árusok kiabálnak az utcákon. Ánizsos víz, serbet. Egész nap talpon. Esetleg találkozás egy-két rablóval. Miért ne? Mindjárt napnyugta. A mecsetek árnyékai az oszlopokon: pap feltekert tekerccsel. Fák borzongása, jeladás, esti szél. Tovább megyek. Fonnyadó aranyég. Egy anya nézi a kapualjból. Hazahívja a gyerekeit sötét nyelvükön. Magas fal, mögötte húrpengetés. Éjjel ég hold, lila, mint a Molly új harisnyakötője. Hallga. Egy lány játszik azon a hogyishíjják hangszeren: cembalo. Továbbmegyek.

Lehet, hogy egészen másféle. Összeolvasott dolgok: a nap nyomában. A címlapon hajnalhasadás. Tetszelegve mosolygott. Mit is mondott Arthur Griffith a díszről a Freeman vezércikke fölött? A homerule[1] napja, ahogyan északnyugaton felkel az ír Nemzeti Bank mögötti utcán. Folytatta a jókedvű mosolyt. Zsidós ötlet: a homerule napja, ahogyan északnyugaton felkel.

Larry O’Rourke üzletéhez ért. A pince rácsain át sör csobogása hallatszott. A nyitott bárajtón pálinka, tea, kétszersült szaga áradt kifelé. Jó cég ez, itt a városi forgalom legszélén. Például M’Auley odalenn: vacak hely. Persze, ha a villamos a marhavásártérről a rakpartokig a North Circular mentén menne, egyszerre felszökne az ára.

Kopasz fej a redőny fölött. Kedves vén zsugori. Ettől ugyan hiába próbálsz hirdetést kapni. De hát ő ismeri a maga üzletét. Itt van ő, a jó Larry, ingujjban a cukros ládára támaszkodik és nézi a kötényes segédet, hogyan takarít a vödörrel és a lapáttal. Simon Dedalus szakasztott így ráncolja a szemöldökét. Tudja, mit mondok magának? Mit, Mr. O’Rourke? Tudja, mit? A japánok egy fölöstökömre megennék azokat az oroszokat.

Álljunk meg és mondjunk egy szót: talán a temetésről. Mit szól ehhez a szegény Dignamhoz, Mr. O’Rourke?

Mikor befordult a Dorset Streetre, vidáman beköszönt a kapun:

- Jónapot, Mr. O’Rourke.

- Jónapot.

- Kellemes idő.

- Nagyon.

Honnan veszik ezek a pénzt? Leitrim grófságból jönnek, mint ugrifüles segédek és palackot öblögetnek a pincében. Aztán hopp, egyszerre kivirágzanak, mint Adam Findlaters vagy Dan Tallons. Gondoljuk meg, konkurencia is van. Mindenki szomjas. Jó találós kérdés volna, hogy mehetünk át Dublinon úgy, hogy kocsmát ne érintsünk. Takarékosságból nem jöhet. Talán a berúgottakból. Kapsz hármat, fizess ötöt. De mennyi ez? Itt egy fillér, ott egy fillér, csip-csup dolog. Talán a nagybani rendelésekből. Külön sáp a városi ügynököktől. Intézze el a főnök úrral és megfelezzük a hasznot, jó?

Mennyi jönne ki ebből csak a sörnél havonta? Vegyünk csak tíz hordót. Mondjuk, tíz percentet csíp le belőle. Á, többet. Tízet. Tizenötöt. A Szent József-népiskola előtt ment el. Püfölés zaja. Nyitott ablakok. A friss levegő használ az emlékezőtehetségnek. Meg a gajdolás. Ábécé, déefgé, káelemen, opéeres tévézé. Fiúk ezek? Igen. Inishturk. Inishark. Inishboffin. Gyiográfiaórájuk van. Az enyém. Slieve Bloom.

Megállt a Dlugacz kirakata előtt, megnézte a kolbászfonatokat, a fekete és fehér hurkákat. Ötven szorozva. A számok megoldatlanul ködlöttek el fejében: kelletlenül abbahagyta. A fényes vagdalthús-láncok jóllakatták a szemét és elégedetten lélegzette be a főtt, fűszeres disznóvér langyos páráját.

Egy veséről vér csöpögött a fűzfamintás tálba: az utolsó. Mellette a pultnál a szomszéd cselédje állott. Vajon megveszi-e, egymásután olvassa a tételeket a kezében tartott papírlapról. Kezét kimarta a mosószóda. És még másfél font Denny-virslit. A segéd szeme a lány erős csípőjén járt. Woods a neve. Vajon mit csinál mindig? A felesége vénecske. Jóvérű lány. Vőlegény tilos. Két kemény kar. Porolja a szőnyeget a ruháskötélen. De hogy porolja, a teremtését. A fodros szoknyája riszál minden ütésnél.

A bornézésű hentes becsomagolta a foltos, kolbászvörös ujjaival levágott kolbászt. Egészséges hús, mint az istállóban etetett üszőé.

Levett egy lapot a szétvágott papírok tetejéről. Mintagazdaság Kinnereth-ben a Tiberias-tó partján. Ideális téli gyógyhely lehet még. Moses Montefiore. Mindjárt gondoltam. Gazdasági épület, körülötte fal, elmosódott csorda a mezőn. Odébb tartotta a papírt: érdekes: elolvashatnánk, az elmosódott csodát. A lap zörgött. Fiatal fehér üsző. Azok a reggelek a marhavásártéren, a kerítés mögött bőgő jószág, bélyeges birkák, löttyen a ganaj, a tenyésztők szögestalpú csizmával gázolnak az alomba, tenyerükkel éretthúsú farokat paskolnak, ez itt príma, hántolatlan gally a kezükben. Türelmesen tartotta rézsut a lapot, érzékeit és akaratát hajlítva, maga elé nézve szelíd alázattal. A fodros szoknya minden ütésnél riszál, puff, puff!

A hentes lekapott két lapot a halom tetejéről, becsomagolta a príma kolbászt és vörös vigyorral mondta:

- Tessék, kisasszony.

Az odanyújtott egy pénzdarabot, merészen mosolygott, és odatartotta vastag csuklóját.

- Köszönöm, miss. Egy shilling három penny vissza. És az úrnak mivel szolgálhatok?

Bloom hamar rámutatott. Jó volna felkapni és menni a lány után, ha lassan megy, a mozgó sonkáival. Első látványnak reggel kellemes. Siess már, a fenébe. Addig üsd a vasat, amíg meleg. A lány künn állt az üzlet előtt a napfényben és lustán kászálódott jobbra. Mr. Bloom orrán át sóhajtott: sohasem értik meg. Lúgmarta kéz. Bütykös láb is. Rongyos barna skapuláré védi elől-hátul. A nembánomság tövise enyhe örömmé hevült szívében. Másé: egy szolgálaton kívüli rendőr megcsipkedte az Eccles Lane sarkán. Szeretik, ha van rajta mit fogni. Príma kolbász. Bocsánat, biztos úr, eltévedtem az erdőben.

- Három penny, kérem.

Keze elvette a nedves, gyönge mirigyet és oldalzsebébe csúsztatta. Aztán előhúzott három pénzdarabot a nadrágzsebéből és a gumisündisznóra tette. Ott feküdtek, gyorsan megszámolták és egyenként becsúsztatták a kasszába.

- Köszönöm. Legyen máskor is szerencsénk.

Egy rókaszempár mohó villanása mondott köszönetét. Egy pillanat múlva elnézett. Nem, inkább nem: máskor.

- Jó reggelt - mondta távozóban.

- Jó reggelt, sir.

Sehol. Elment. Sebaj.

Visszament a Dorset Streeten, komoran olvasott. Agendath Netaim: gazdaegyesület. Nagy homoksivatagokat kellene venni a török kormánytól és beültetni eukaliptusszal. Kitűnő árnyékot ad, fűtő- és épületfa. Narancsligetek és roppant dinnyeföldek Jaffától északra. Nyolc márkáért egy duram földet beültetnek az embernek olajfával, narancs-, mandula- és citromfával. Az olaj olcsóbb: a narancshoz mesterséges öntözés kell. Minden évben kóstolót küldenek a termésből. Az ember neve egész életére az egyesület névsorába kerül. Tíz fizetendő azonnal, a többi évi részletekben. Bleibtreustrasse 34, Berlin, W. 15.

Nem üzlet nekem. De ötlet van benne.

Megnézte az elmosódott csordát az ezüst tikkadásban. Ezüstös, poros olajfák. Nyugalmas hosszú napok: nyesés, érés. Az olajbogyót korsókban szállítják, ugye? Még van egy kevés Andrewstól. Molly kiköpte. Most már tudja, milyen az íze. A narancsot selyempapírba, léc közé csomagolják. Á citromot is. Vajon szegény Citron él-e még a Saint Kevin parádéjában? Meg Mastiansky az öreg citerával. Kedélyes esték voltak. Molly a Citron kosárszékében. Kellemes kézben tartani ezeket a hűvös viaszgyümölcsöket, orrunkhoz emelni és megszagolni az illatát, így ni, nehéz, édes, vad illat. Mindig ugyanaz, évről-évre. Moisel beszélte, hogy jó árat is értek el. Arbutus place: Pleasants Street: kedves régi idők. Hibátlan kell, hogy legyen, mondta. Hosszú utat tesz meg: Spanyolország, Gibraltár, Földközi-tenger, Levante. Sorban állnak a ládák a jaffai rakparton, egy fickó kihúzza a könyvben, szurtos kikötőmunkások viszik a hajóra. Itt megy ez a hogyishíjják nemtomhonnan. Szolgája. Nem lát. Bosszantó, hogy köszönni kell, mikor alig ismerem. A háta olyan, mint azé a norvég kapitányé. Vajon találkozom-e vele ma? öntözőkocsi. Hogy erőt hozzon. A földön miként az égben is.

Felhő kezdte eltakarni a napot egészen, lassan, egészen. Szürke. Messze.

Nem, nem így. Meddő föld, puszta sivatag. Vulkanikus tó, halott tenger: sehol, egy hal, sehol tengeri növény, mélyen a földbe süppedt minden. Szél nem emelné ezeket a habokat, szürke fém, mérges ködös vizek. Kénes esőnek hívták, ami ráhullott: a síkság városai: Szodoma, Gomorrha, Edom. Csupa halott név. Halott tenger egy halott országban, szürke és régi. Ma már régi. Itt élt az első legrégibb faj. Egy görnyedt anyó jött Cassidyből, nyakánál markolt meg egy pálinkás üveget. A legrégibb nép. Szerte vándorolt az egész földön, rabság rabság után, szaporodott, halt, mindenütt született. Most itt fekszik. Nem tud többé szülni. Halott: egy öregasszonyé: a föld szürke, süppedt vaginája.

Pusztaság.

Szürke rémület perzselte útját, összehajtotta a papírlapot, zsebre dugta, befordult az Eccles Streetbe, rohant haza. Hideg olaj szaladt erein végig, fagyasztotta meg vérét: a kor sós köpennyel kérgezte be. Jól van, itt vagyok. Ki korán kel. szemetet lel. A ballábammal keltem fel. Újra el kell kezdenem ezeket a Sandow-gyakorlatokat. Le a két kezemre. Foltos barna téglaházak. A nyolcvanas még mindig nincs bérbe adva. Vajon miért? A bér mindössze 28. Towes, Battesby, North, MacArthur: a földszinti ablakok plakátokkal beragasztva. Beteg szemre tapasz.

Szagolni a tea kedves gőzét, a tepsi füstjét, a sistergő vajat. Ott lenni a nő széles, ágymeleg húsa mellett. Igen, igen.

Gyors, meleg napsugár jött vékony szandálban szaladva Berkeley Road felől a világosodó járdán végig. Szalad, velem szemben, szélben lengő aranyhajú leány.

A hallban két levél és egy levelezőlap feküdt. Megállt és felemelte. Mrs. Marion Bloom. Sebes szíve egyszerre meglassult. Pimasz írás. Mrs. Marion.

- Poldy!

Mikor a hálószobába lépett, félig becsukta a szemét és meleg, sárga homályon át közeledett a nő zilált fejéhez.

- Kinek szólnak a levelek?

Ránézett. Mullingar. Milly.

- Nekem van levelem Millytől - mondta lassan -, és neked egy kártyád. Meg még egy leveled.

Letette a kártyát és a levelet a takaróra, ahol az asszony térdei kidomborodtak.

- Húzzam fel a rollót?

Miközben a rolót óvatosan, gyöngéd lökésekkel félig felhúzta, oldalról látta, hogy ránézett a levélre és párnája alá gyömöszölte.

- Elég ennyi? - kérdezte és megfordult.

A nő felkönyökölt és a kártyát olvasta.

- Megkapta a dolgokat - mondta.

Várt, míg Marion félretette a lapot és lassan, egy kedélyes sóhajjal újra összegömbörödött.

- Siess már azzal a teával, - mondta, - egészen kiszikkadtam.

- A víz fő - mondta.

De azért nem ment, leszedte a széket: a csíkos alsószoknyáját, a piszkos, gyűrött fehérneműt: karjára vette és az ágy lábához tette.

Mikor lement a konyhalépcsőn, a nő utána kiáltott:

- Poldy!

- Mi az?

- Főzd ki a teáskannát.

Fő már: csőrén füstöt ereget. Kifőzte a teáskannát, kimosta és négy kanál teát tett bele, aztán meghajtotta az üstöt, vizet folyatott bele. Odatette a kannát, hogy magába szívja a teát, levette az üstöt a tűzről, rányomta a lapos tepsit az égő parazsakra és nézte, hogyan csuszkái a vajgolyó ide-oda, míg szét nem olvadt. Miközben a vesét kicsomagolta, éhesen nyávogott rá a macska. Ha túl sok húst kap, nem fog több egeret. Disznóhúst nem szabad neki adni, azt mondják. Kóser. Itt van. Odadobta neki a vérfoltos papírt és beleejtette a vesét a sercegő vajba. Bors. Az ujjain át szórta oda gyűrűformában a repedt tojástartóból.

Aztán felszakította levelét, átfutotta az első oldalt, megfordította. Köszönöm: új sapka: Mr. Coghlan: Loch Owel-piknik. Fiatal diák: Blazes Boylan tengerparti leányai.

A víz teává színeződött. Tele töltötte a saját csücskös csészéjét, áruházi porcelán, mosolygott. A dilis Milly születésnapi ajándéka. Akkor csak ötéves volt. Nem is, mindössze négy. Én azt a hamis borostyánkő-nyakláncot adtam neki, azt szétszakította. összehajtott barna papírdarabokat dugott a levélszekrénybe saját magához. Mr. Bloom mosolygott, miközben a teát betöltötte.

Oh Milly Bloom, te vagy a kincsem,
Te vagy a tükröm este-reggel.
Több vagy nekem, bár semmid nincsen,
Mint Kathy Keogh csacsival és kertekkel

Szegény öreg Goodwin tanár úr. Szörnyű öreg pasas. Hanem udvarias vén fickó volt. Milyen öregurasan vezette le Millyt mindig a dobogóról. És a kis tükör a selyemkalapjában. Mikor egy este Milly hazahozta a nappaliba. Nézzétek csak, mit találtam a Goodwin tanár úr kalapjában. Mind nevettünk. Már akkor is kibújt belőle a nő. Szemtelen kis fruska volt.

Beleszúrt egy villával a vesébe és átfordította: aztán rátette a teáskannát a tálcára. A horpadás reszketett, mikor felemelte. Minden rajta van? Kenyér, vaj, négy darab, cukor, kanál, a tejszín Marionnak. Igen. Felvitte, hüvelykujját a kanna fülébe akasztotta.

Térdével lökte fel az ajtót, bevitte a tálcát és az ágy fejénél egy székre tette.

- Na, ez soká tartott - mondta Marion.

A réz megcsördült, mikor hirtelen felült, rákönyökölt a párnára. Bloom nyugodtan nézett kövér alakjára és a két nagy puha zacskóra, amely kecsketőgy módjára lógott hálóingében. A fekvő test melege kiáradt a levegőbe, összevegyült a betöltött tea szagával.

A feltépett levélboríték egy csücske kikandikált az összegyűrt párna alól. Bloom elmenőben megállt, lesimította a lepedőt.

- Kitől van az a levél? - kérdezte.

Pimasz írás, Marion.

- Oh, csak Boylantól - mondta a nő. - A műsor van benne.

- Mik lesznek a számaid?

- Là ci darem J. C. Doyle-lal - mondta - és a Love’s Old Sweet Song.

Telt ajka mosolygott ivás közben. Pállott szag, mint a tömjén másodnap. Mint az állt rózsavíz.

- Ne nyissam ki egy kicsit az ablakot?

Belehajtogatott egy szelet kenyeret a szájába, mikor válasz helyett ezt kérdezte:

- Mikor van a temetés?

Azt hiszem 11-kor, - felelte Bloom. - Nem láttam még az újságot.

Követte a nő kinyújtott ujját, felemelte piszkos nadrágja egyik szárát az ágyról. Nem? Aztán egy szürke kötött harisnyakötőt, harisnya köré kunkorodva: gyűrött, kifényesedett talp.

- Nem, a könyvet.

Másik harisnya. Az alsószoknyája.

- Biztosan leesett - mondta.

Tapogatott itt meg ott. Voglio e non vorrei.[2] Vajon jól mondja-e ki majd a nő azt, hogy voglio'? Nincs az ágyban. Biztosan leesett. Lehajolt és felemelte a kis ágyfüggönyt. A könyv lecsúszott és a sárga kulccsal díszített éjjeli domborulatához dőlt.

- Mutasd ide - mondta. - Beletettem egy jelet. Egy szó van benne, azt akartam tőled megkérdezni.

Hörpintett egy korty teát a nemfüles oldalán tartott csészéből, gyorsan letörölgette ujja hegyét a takarón, hajtűjével keresgélt a könyvben, míg meg nem találta a szót.

- Metem micsoda? - kérdezte Bloom.

- Megvan - mondta Marion. - Mit jelent ez?

Lehajolt és a kifényesített körménél elolvasta:

- Metempsychosis?

- Igen. Késsel eszik az ilyent?

- Metempsychosis - mondta homlokát ráncolva. - Görög szó, a görögből. Lélekvándorlást jelent.

- A fenét - mondta a nő. - Magyarázd meg egyszerűbben.

A férfi mosolygott, oldalról találkozott a nő gúnyos pillantásával. Ugyanazok a fiatal szemek. Az első nap az élőképek után Dolphin’s Bern. Átlapozott a piszkos oldalakon. Ruby: Az Aréna büszkesége. Halló, szövegkép. Vad olasz kocsisostorral. Ez biztosan Ruby, a büszkeség, pucéran a földön. Előzékenységből kölcsön adott fehérneművel. A szörnyeteg Maffei ott hagyta áldozatát és egy nagy szitokkal ellökte magától. Kegyetlenség az egész vonalon. Elkábított állatok. Trapéz Henglernél. Máshova kellett néznie. A csőcselék bámult. Törjétek ki a nyakatokat, mi azért törjük magunkat, hogy nevethessünk. Egész családok. Csontozzátok ki őket fiatalon, hogy metempsycholjanak. Hogy halálunk után élünk. A lelkünk. Hogy az ember lelke halála után. Dignam lelke…

- Végigolvastad? - kérdezte.

- Végig - mondta Marion. - Nincs benne semmi. Folyton csak azt az első pasast szereti a nő.

- Én nem olvastam. Akarsz valami mást?

- Igen, keríts nekem valami újat Paul de Kocktól. Csinos neve van.

Újra teát töltött a csészéjébe, oldalról nézte a csorgást.

Meg kell, hogy hosszabbítsam a könyvet a Capel Streeti könyvtárból, különben a jótállómnak írnak, Kearneynek. Reinkarnáció: ez a helyes szó.

- Sokan azt hiszik - mondta -, hogy halálunk után tovább élünk, de más testben, mint eddig. Ezt nevezik reinkarnációnak. Hogy sok ezer évvel ezelőtt már éltünk a földön vagy valamelyik más bolygón. Azt mondják, elfelejtettük. Egyesek azt állítják, hogy emlékeznek az elmúlt életükre.

A tunya tejszín alvadt spirálisokat formált a teájában. Juttassuk eszébe a szót: metempsychosis. Egy példa jól jönne. Például.

A Fürdőző nimfa az ágy fölött. A Photo Bits húsvéti számának melléklete. Gyönyörű színes remekmű. Mint a tea, mielőtt tejet öntenek bele. Felbontott hajával Marionhoz hasonlít: karcsúbb. Három shilling hatot fizettem a rámáért. Marion akarta az ágy fölé. Csupasz nimfák: Görögország: és például az összes emberek, akik akkor éltek.

Visszalapozott.

- Metempsychosis - mondotta -, így nevezték a rögi görögök. Azt hitték, hogy például egy állatot fává lehet változtatni. Például, akiket nimfáknak neveztek.

Marion kanala nem keverte tovább a cukrot. Mereven nézett maga elé, felfújt orrlyukán át lélegzett.

- Égett szag van - mondta. - Nem hagytál valamit a tűzön?

- A vesét! - kiáltotta hirtelen.

Sebtében begyömöszölte a könyvet a belső zsebébe, lábujját belevágta a rozoga fiókosszekrénybe, futott a szag felé, izgatott gólyalábakon sietett le a lépcsőn. A tepsi egyik oldalán csípős füst szállt fel mérges sugárban. Egy villaheggyel alászúrt a vesének, leválasztotta és a másik oldalára fordította. Csak egy kicsit égett meg. Rákotorta a tepsiről egy tányérra és rácsepegtette a kevés barna húslevet.

Most egy csésze teát. Leült, levágott egy darab kenyeret és megkente vajjal. Levágta a hús égett oldalát és odadobta a macskának. Aztán szájába vett egy villára valót, értelmesen rágcsálta a fogra való rugalmas húst. Amilyennek Jennie kell. Egy korty teát. Aztán kenyérkockákat vágott, bemártott egyet a húslébe és szájába tette. Mi van azzal a fiatal diákkal meg a piknikkel? Kisimította a levelet maga mellett. Rágcsálás közben lassan olvasta, megint belemártott egy kenyérkockát a húslébe és szájához emelte.

Drága Papus,

hálásan köszönöm a kedves születésnapi ajándékot. Ragyogóan áll. Mindenki azt mondja, én vagyok a szépek szépe az új sapkámban. A mami kedves doboz bonbonját is megkaptam és csak annyit írhatok, hogy nagyszerűek. Fényképészeti téren most szép sikereim vannak. Mr. Coghlan lefényképezett és a felesége elküldi a képet, ha előhívták. Tegnap valamennyien nagy munkában voltunk. Vásár volt, az összes lányok bejöttek. Hétfőn egy pár barátunkkal a Loch Owelhez rándulunk ki piknik-alapon. Üdvözlöm mamit, neked csókot és sok köszönetét küldök. Odalenn verik a zongorát. Szombaton a Greville Arms-ban hangverseny van. Este sokszor idejön egy fiatal diák, a neve Bannon és a rokonai vagy mik nagyfejnek, Boylantól énekel (direkt majd, hogy azt nem írtam, hogy Blazes Boylan), azokról a tengerparti lányokról. Mondd meg neki, hogy a dilis Milly üdvözli.

Most már bevégzem, minden jót kíván

szerető leányod
MILLY.

U. i. Nézd el a rossz írást, nagyon sietek. Viszlát.

M.

Tegnap volt tizenöt. Furcsa, a hónap tizenötödikén. Első születésnapja az idegenben. Elválás. Emlékszem arra a nyári reggelre, mikor született, szaladtam Thorntonnéhez a Denzille Streetre, felzörgettem. Mulatságos öreg néni. Bizonyos, hogy egész halom porontyot segített a világra. Rögtön tudta, hogy a szegény kis Rudy nem fog megélni. Az Isten adta, az Isten elvette. De ő rögtön tudta. Tizenegyéves volna most, ha élne.

Üres arca szánakozva nézett az utóiratra. Nézd el a rossz írást. Sietek. Odalenn zongora. Kibújik a kagylóból. Hogy veszekedtem vele a XL Caféban a karkötő miatt. Nem akarta megenni a süteményt, nem beszélt, nem nézett rám. Durcás pofa. Újra kenyérkockákat mártott a húslébe és ette a vesét, egyik darabot a másik után. Tizenkettő és fél egy hétre. Nem sok. Rosszabbul is csinálhatná. Music Hall-statiszta. Fiatal diák. Lenyelt egy korty hűvösebb teát, hogy leöblítse a kosztot. Aztán újra elolvasta a levelet: kétszer.

Hát hiszen a leány tudja, hogy vigyázzon magára. De ha nem? Nem, semmi sem történt még. De persze történhetne. Mindenesetre várjunk addig. Bolond jószág. A karcsú lába csak úgy fut fel a lépcsőn. Sors. Most érik. Hiú: nagyon.

Nyugtalan gyöngédséggel mosolygott a konyhaablakra. Egy nap azon kaptam az utcán, hogy csípi az arcát, mert vörös akart lenni. Vérszegény egy kicsit. Soká kapott tejet. És künn az Erin’s Kingen aznap, a Kishen[3] végig. Rozoga öreg dereglye. Félelemnek nyoma sem. Halványkék sálja, haja lobogott a szélben.

Fürtös hajuk, arcuk gödre
Rabul ejt örökre.

Tengerparti lányok. Széttépett levélboríték, nadrágzsebbe dugott kezek, daloló fiákeres egésznapos kimenőn. A család barátja. Úgy ejti ki, hogy őrögre. Lámpasoros móló, nyári este, zene.

A lányok, a lányok,
A tengerparti lányok.

Milly is. Fiatal csókok: az első. Messze múlttá múltán. Mrs. Marion. Most a hátán fekve olvas, haj fonatait számolja, mosolyog.

Valami kis kellemetlen érzés futott végig a hátán, erőlködött. Meg fog történni, hiába. Elejét venni. Céltalan: nem tehet semmit. Édes könnyű lányajkak. Megesik. Érezte, hogy elönti egészen a kellemetlen érzés. Hiába tesz akármit. Duzzadó, ragadós asszonyajkak.

Jobb, hogy odalenn van: el innen. Foglalkoztatni kellene. Kutyát akart, hogy az időt eltöltse. Leruccanhatnék egyszer. Augusztusi bankszünet, csak kettő hat oda-vissza. De hát hat hét addig. Talán sajtószabadjeggyel. Vagy M’Coy révén.

A macska egész bundáját megtisztította és most visszatért a húsfoltos papírhoz, odaorrolt és az ajtóhoz sétált. Visszanézett rá, nyávogott egyet. Ki akar menni. Várj az ajtó előtt, néha kinyílik. Folyton fészkelődik. Villanyos. Vihar a levegőben. Fülét mosta és hátát fordította a tűz felé.

Nehéznek, telinek érezte magát: aztán egy enyhe lazulás a zsigerekben. Felállott, kioldotta a nadrágszíjját. A macska nyávogott rá.

- Miau - mondta ő is válaszul. - Várj, míg elkészülök.

Nehéz levegő: forró nap lesz. Kínlódás, felmászni a lépcsőn odáig.

Újság. Szeretett székelés közben olvasni. Remélhetőleg nem jön és kopogtat rám valami majom, míg benn vagyok.

Az asztalfiókban a Titbits[4] egy ócska számát találta. Hóna alá kapta, az ajtóhoz ment és kinyitotta. A macska könnyed ugrásokkal sietett felfelé. Na lám, fel akart menni, összegömbörödni az ágyon.

Hallgatódzott. Marion szólt:

- Gyere, cicus, gyere.

Kiment a hátsóajtón a kertbe: átfülelt a szomszéd kertbe. Semmi nesz. Talán ruhát aggat ki száradni. A cseléd a kertben volt. Ragyogó reggel.

Lehajolt, hogy megnézzen egy sovány sor pemetét a falnál. Itt kellene szaletlit építeni. Futóka. Vadszőlő. Trágyázni kellene az egész kertet, vacak föld. Egy réteg kénpaszta. Minden trágyázatlan föld ilyen. Konyhahulladék. Agyag, mi is ez hát? A tyúkok a szomszéd kertben: azoknak a ganaja jó trágyaréteg. De a legjobb a jószágé, különösen, ha jó olajpogácsán hizlalják. Trágyakockák. Női kesztyű tisztítására a legjobb. A piszok tisztít. A hamu is. Átforgatni az egész földet. A szögletbe borsót ültetek. Salátát. Mindig lesz friss zöldség. Hanem a kerteknek megvan a hátulütőjük. Az a méh vagy zöld légy azon a pünkösd hétfőjén.

Továbbment. Mellesleg, hol a kalapom? Biztosan visszaakasztottam. Vagy talán a pádon lóg. Furcsa, nem emlékszem rá. A hallban tele a fogas. Négy ernyő, a Molly esőkabátja. Felvette a leveleket. A Drago boltjában szólt a csengő. Furcsa, éppen ebben a pillanatban gondoltam rá. Barna brillantinos haj a gallérja fölött. Éppen a borbélytól jön. Vajon hozzájutok-e ma reggel a fürdéshez? Tara Street. A pénztárban az az alak segített James Stephens-nek meglógni, azt beszélik. O’Brien a neve.

Mély hangja van annak a Dlugacznak. Agenda micsoda? Kérem, kisasszony. Tisztelettel.

Felrúgta az árnyékszék rozoga ajtaját. Vigyázat, ne piszkoljuk be a nadrágot a temetés előtt. Bement, meghajtva fejét az alacsony ajtófélfának. Félig nyitva hagyta az ajtót, a rothadt mész és ócska pókháló szagában kigombolta a nadrágtartóját. Mielőtt leült, egy résen át felnézett a szomszédos ablakra. A király a tallérjait számolta. Senki.

Az ülőkén kuporogva, kinyitotta az újságot, csupasz térdén lapozott benne. Valami újat, könnyűt. Idő van elég. Tartsuk vissza még egy kicsit. Pályázatunk. Matcham trükkje. Írta Philip Beaufoy, Színházlátogatók Klubja, London. A szerző egy guineát kapott hasábonként. Három és fél hasáb. Három font három. Három font, tizenhárom shilling, hat penny.

Nyugodtan, megtartóztatva magát, végigolvasta az első hasábot és némi ellenállással belefogott a másodikba. Mikor a feléig ért, végső ellenállása is megszűnt; olvasás közben hagyta, hogy belei kiürüljenek, közben nyugodtan tovább olvasott, míg a tegnapi kis maradék is elment. Remélhetőleg nem túl vastag, különben újra aranyeret kapok. Nem, éppen jó. így. Ah! Bélrenyheség ellen egy tabletta cascara sagrada. Ilyen lehetne az élet. A történet nem izgatta fel és nem hatotta meg, de meglehetősen eleven és ügyes munka volt. Mindent kinyomatnak manapság. Holt szezon. Tovább olvasott, csöndesen ült a saját felpárolgó szagában. Tényleg ügyes. Matcham gyakran gondol ma is a pompás trükkre, amellyel meghódította a nevető boszorkányt, aki most. Kezdete és vége erkölcsös. Kéz a kézben. Csinos. Még egyszer végigfutott a már olvasottakon és miközben érezte vize lassú csorgását, nyájasan irigyelte Beaufoy urat, aki megírta a történetet és három font tizenhárom és fél shillinget keresett vele.

Mi is írhatnánk egyszer egy apróságot. E. M. Bloom úrról és bé nejéről. Valamelyik közmondás igazolására, de melyikére? Mikor megpróbáltam, hogy felírjam a kézelőmre, amit öltözés közben beszélt Marion. Nem szeretek mással együtt öltözni. A borotválkozásnál belevágtam magamba. Alsó ajkába harap, mikor a szoknyája korcát bekapcsolja. Stoppolni fogom. 9. 15. Roberts még nem fizetett? 9. 20. Milyen ruha volt Gretta Conroyon? 9. 23. Mi ütött belém, hogy megvettem ezt a fésűt? 9. 24. Csúnyán felfújt ez a káposzta. Egy kis porszem a lakkcipőjén.

Gyors egymásutánban letörli a két cipő orrát a harisnyás lábikráján. Reggel bazár után tánc, May zenekara játszotta Ponchielli óratáncát. Magyarázat a reggeli órákról, a délről, aztán jön az este, majd az éjjeli órák. Fogat mosott. Ez volt az első éjszaka. A feje táncolt. Legyezője pálcikái zörögtek. Van ennek a Boylannak dohánya? Jómódú. Miért? Tánc közben észrevettem, hogy jó szaga van a leheletének. Nem kell hümmögni. Célozni rá. Furcsa zene volt tegnap este. A tükör árnyékban volt. Erősen hozzádörgölte kézitükrét gyapjúkabátjához rezgő húsú ülepén. Belenézett. A szemében vonalak. Az ember sohasem tudja biztosan.

Esti órák, tüllös lányok. Aztán éjszakai órák, feketében, tőrökkel és szemálarccal. Költői ötlet, rózsaszín, aztán arany, aztán szürke, aztán fekete. De végig élethű. Nappal, aztán éjjel.

Élesen beleszakított a pályázati novella közepébe és kitörölte magát vele. Aztán felrántotta a nadrágját, megerősítette a tartót és begombolkozott. Fellökte a fülke lötyögő, rozoga ajtaját és kilépett a homályból a levegőre.

Megkönnyebbülten és felfrissülve nézegette a napvilágban fekete nadrágját, a szélét, a térdét és a vasalást. Mikor van a temetés? Jobb, ha utánanéz az ember az újságban.

Recsegés, tompa zsongás fenn a levegőben. A Szent György-templom harangjai. Az órát ütötték; hangos sötét vas.

Hejhó! Héjhó!
Hejhó! Hejhó!
Hejhó! Héjhó!

Háromnegyed. Most megint; a légi hang folytatódik. Harmadik.

Szegény Dignam!

[1] A Home Rule mozgalom (írül: Rialtas Dúchais) egy olyan mozgalom volt, amely Írország önkormányzatáért (vagy „home rule”) kampányolt Nagy-Britannia és Írország Egyesült Királyságán belül. Az ír nacionalizmus meghatározó politikai mozgalma volt 1870-től az első világháború végéig. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[2] Akarok és nem akarok. Utalás a Don Giovanni operában Zerlina áriájára, ám Bloom rosszul emlékszik Zerlina szövegére. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[3] Kish, azaz Kish Bank: keskeny homokpad nagyjából 11 km-re Dublin partjaitól a tengerben. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[4] A Tit-Bits from the interesting Books and Newspapers of the World (Fogalmacskák a világ összes érdekes könyvéből és újságjából), ismertebb nevén Tit-Bits, később Titbits. Brit hetilap, amelyet George Newnes, a népszerű újságírás egyik alapítója indított 1881. október 22-én. Utolsó száma 1984-ben jelent meg, majd jogutód nélkül megszűnt. (a Digi-Book Kiadó megj.)

5

Bloom úr komoran sétált a teherkocsik mellett a Sir John Rogerson-rakparton, végiga Windmill Lane-en, Leask olajsajtolója és a távíróiroda előtt. Ezt a címet is megadhatta volna. El a matrózotthon előtt. Hátat fordított a rakpart reggeli lármájának és a Line Streeten át vette útját. A Brady Cottages közelében egy bőrösinas lődörgött, a hulladékos korsóval a karján, lerágott cigarettacsutakkal a szájában. Egy kisebb Lány, kiütések nyomával a homlokán, nyűtt hordóabronccsal a kezében, jól megnézte. Meg kellene neki mondani, hogy nem nő meg, ha dohányzik. Hagyjuk! Nem fenékig tejfel az élete! Kocsmák előtt lézeng, hogy hazavigye a papáját. Gyere haza mamához, papa. Csendes idő: biztosan nincsenek benn sokan. Átment a Townsend streeten, elsétált a Bethel mogorva homlokzata előtt. El, igen: az Aleph-Beth-ház. A Nichol-féle temetkezési intézet előtt is el. Fél tizenkettő. Van bőven idő. Azt hiszem, Corny Kelleher piszkálta ki azt a munkát O’Neillnek. Bezárt szemmel énekel. Corny. A parkban találtam egyszer. A sötétben. A sötét parkba’ minden tarkabarka. Zsaru. Szépen bemondta a nevét és a címét a tarárum tarárumommal. Biztos, hogy ő piszkálta ki az ügyet neki. Olcsó temetés egy izémicsodában. A tarárum, tarárum, tarárum, tarárumommal.

A Westland-roomban megállott a Belfast and Oriental Tea Company kirakata előtt és elolvasta, ami az ezüst csomagokon állt: császárkeverék, legfinomabb minőség, családi tea. Jó meleg. Tea. Tom Kernantól kell hoznom. De hát a temetésen nem kérhetek tőle. Szemével még olvasva, lassan levette a kalapját, csöndesen belélegzette hajpomádéját és jobb kezét kecses lassúsággal homlokára és hajára küldte. Nagyon meleg reggel. Lebocsátott szemhéja alatt szeme megtalálta a kalap belső bőrének ívét a finom márkájú kalapban. Itt van. Jobb keze benyúlt a kalap belsejébe. Ujjai hamar megtaláltak egy kartonlapot a bőrcsík mögött és áthelyezték mellény zsebébe.

Meleg van. Jobb keze még egyszer, lassabban felnyúlt: császárkeverék, a legfinomabb ceyloni fajtákból. Távolkelet. Remek ország lehet: a világ kertje, nagy, tunya levelek, úgy lehet úszni rajtuk, mint egy csónakon, kaktuszok, virágos rétek, kígyózó liánok, így hívják őket. Vajon olyanok is-e? A szingalézek künn ődöngenek a napon: dolce far niente. Egy ujjukat nem mozdítják egész álló nap. Hat hónapot átalusznak a tizenkettőből. Túl nagy a hőség a veszekedéshez. A klíma befolyása. Letargia. Lustaság virágai. A levegő táplál a legjobban. Oxigén. Füvészkerti melegház. Érzékeny növények. Vízililiom. Még a szirmok is kókadtak. Álomkór a levegőben. Rózsaleveleken járni. Képzeljük el, hogy pacalt és tehénlábat akarnának enni. Hol is volt az a fickó, akit egyszer azon a képen láttam? Tudom már: a Holt-tengerben a hátán úszott, könyvet olvasott nyitott ernyő alatt. Még ha akarná, sem süllyedne el: olyan sűrű a só. Tudniillik a víz súlya, azaz, hogy a test súlya a vízben egyenlő azzal a súllyal, amely. Vagy a térfogat volna egyenlő a súllyal? Van valami ilyen törvény. Vance a gimnáziumban az ujjai porcogóit ropogtatta, úgy tanított. A College tanrendje. Hitvány tanrend. Mi a súly a valóságban, ha azt mondjuk: súly? Harminckét láb másodpercenként, másodpercenként. A szabadon eső testek törvénye: másodpercenként, másodpercenként. Mind a földre esik. A földre. A föld nehézkedési ereje a súly.

Megfordult és lassan továbbment az utcán. Hogy is ment az a nő a kolbásszal? Így valahogy. Menés közben kivette az összehajtogatott Freeman-t az oldalzsebéből, kinyitotta, hosszában bottá sodorta és minden ingó lépés után a nadrágszárára vert. Közömbös arc; csak éppen erre jártam. Másodpercenként; másodpercenként. Másodpercenként azt jelenti, hogy minden másodpercben. A járda széléről éles pillantást vetett be a posta ajtaján. Több levélszekrényt nem ürítenek ki. Bedobás itt. Ott senki. Be.

Benyújtotta a papírlapot a rézrácson.

- Van valami levél számomra? - kérdezte.

Mialatt a hivatalnoknő a rekeszben keresgélt, megnézte a toborzó-plakátot, mely az összes fegyvernemek katonáit ábrázolta díszszemlén, és botja fejét orrlyukához tartotta, frissnyomású rongypapír szagát érezte. Nyilván nincs válasz. Túlságosan messze ment legutóbb.

A portásnő a rácson át visszaadta a kártyát egy levéllel együtt. Megköszönte és gyorsan ránézett a gépírásos címre.

Henry Flower úrnak,
Westland Row, Poste restante
City.

Mégis válaszolt. Becsúsztatta a kártyát és a levelet az oldal-zsebébe és még egyszer megnézte a katonákat a díszszemlén. Hol az öreg Tweedy ezrede? Levitézlett katona. Itt: medvebőrkucsma és kakastoll. Nem, gránátos. Hegyes ujjfelhajtás. Itt van: királyi dublini lövészek. Vöröskabátosok.[1] Túl parádés. Biztosan ezért szaladnak a nők utánuk. Egyenruha. Toborzás és drill egyszerűbb. Maud Gonne cikke, hogy éjjel ne vigyék őket az O’Connell Streetre; szégyent hoznak az ír fővárosra. Griffith újságja is ezt nyúzza újabban: nemi betegségekkel megfertőzött hadsereg: tengerentúli féltengeri birodalom. Amolyan félnyers külsejük van, mintha hipnotizálták volna, őket. Élőre néznek. Lépésben. Asztal: sztal. Ágy: gy. A király testőrsége. Soha tűzoltó vagy rendőrmundérban nem látni. Szabadkőműves, az.

Kisétált a postahivatalból és jobbra fordult. Mintha ez javítana a dolgokon. Keze benyúlt a zsebébe és mutatóujja oda tapogatózott a boríték füléhez, egy pár szakítással felnyitotta. Nők nem lennének ilyen óvatosak. Ujjai kihúzták a levelet és összegyűrték zsebében a borítékot. Valami rá van tűzve: fénykép talán. Hajfürt? Nem.

M’Coy. Hamar lerázni. Zavar. Teher a társaság, mikor az ember.

- Hello, Bloom. Hová, merre?

- Hello, M’Coy. Voltaképpen sehová.

- Hogy vagyunk?

- Jól. És te?

- Csak úgy éldegélek - mondta M’Coy.

Ránézett a fekete nyakkendőre és ruhára és halk tisztelettel megkérdezte:

- Valaki... remélhetőleg nincs baj? Látom, hogy...

- Nem - mondta Bloom. - Szegény Dignam, hisz tudod, ma van a temetése.

- Persze, szegény ember. Így van ez. Mikor?

Nem fénykép lesz. Valami jelvény talán.

- Ti… tizenegykor - felelte Bloom úr.

- Igyekezni fogok ott lenni - mondta M’Coy. - Tizenegykor, ugye? Csak tegnap hallottam. Kitől is? Holohantól. Ismered Ugrit?

- Ismerem.

Bloom az utcán keresztül a kocsira nézett, amely a Grosvenor kapuja előtt állott. A hordár felemelte rá a poggyászt. A nő mellette állott, míg a férfi, férj vagy testvér, akárcsak ő, aprópénzt keresett a zsebében. Stílszerű kabát rolnizott gallérral, meleg a mostani időhöz, mintha paplananyag volna. Közömbösen áll, kezével a steppelt zsebekben. Mint az a nagyképű nőszemély a pólóversenyen. A nőkben sok az osztálytudat, míg a kellő ponthoz nem érünk. Szépség és szép viselkedés. Tartózkodó, de közben enged. A mélyen tisztelt asszonyság és Brutus derék becsületes férfiú. Egyszer kell megkapni, mindjárt nincs benne több keményítő.

- Bob Durannal voltam. Megint rájött, vedeli az italt.

Meg hogyishívjákkal, Bantam Lyons-szal. Odaát voltunk együtt Conwaynál.

Doran és Lyons Conwaynál. A nő kesztyűs kézzel hajához nyúlt. Ugri bejött. Már benyakalt. Visszahúzta a fejét és befüggönyözött szemhéja alól a távolba nézett, látta a világos szarvasszínű bőrt a világosságban és a hernyókat rajta. Nagyon jól látok ma. Nyilván messzebbre látok, ha a levegő nedves. Beszélgetünk egyről-másról. Női kéz. Merrefelé emelkedik fel?

- És azt mondta: Szegény Paddy barátunk, szomorú dolog az! Melyik Paddy? kérdeztem. A szegény kis Paddy Dignam, mondta.

Vidéken: alighanem Broadstone-ban. Magas barna cipőzsinórral. Jó formájú láb. Mit piszmog annyit avval az aprópénzzel? Látja, hogy nézem. Mindig másokon van a szeme. Mindig van egy tartalék húr ennél a nőnél.

- Miért? mondtam. Mi baj van vele? mondtam.

Büszke: gazdag: selyemharisnya.

- Igen - mondta Bloom.

Elnézett M’Coy beszélő feje mellett. Rögtön fel fog szállni a hölgy.

- Mi baj van vele? mondta. Meghalt, mondta. És esküszöm, kicsordult a szemén. Paddy Dignam? mondtam. Nem akartam elhinni. Még múlt pénteken vagy csütörtökön vele voltam a Bárkában. Az, mondta. Vége. Hétfőn halt meg, szegény fickó.

Figyelem! Figyelem! Selyem fény gazdag fehér harisnya. Figyelem!

Nehéz villamos kocsi gördült közéjük, süvöltő csengővel.

Eltűnt. Fene azt a lármás masinát. Kicsukottnak érzi magát. Paradicsom és a préri. Mindig így szokott lenni. A döntő pillanatban. Az a lány is hétfőn az Eustace Street kapualjában, aki a harisnyakötőjét igazította. A barátnője testével fedte el a látványt. Esprit de corps. Na, mit bámulsz?

- Igen, igen - mondta Bloom bamba sóhajjal. - Megint elment egy.

- A legjobbak közül - mondta M’Coy.

A villamos elment. Azok a Loop Line híd felé hajtottak, a nő gazdag kesztyűs keze az acélfogantyún. Villan, villan: kalapja csipkelibegése a napfényben: villan, illan.

- Az asszony jól van? - kérdezte M’Coy megváltozott hangja.

- Hogyne - mondta Bloom. - Finoman, köszönöm.

Lustán kigöngyölte az újságpapír-botot és közömbösen olvasta:

Plumtree-féle húskonzervvel
Az élet lakzi, nász
De nélküle a ház
Gyász.

- A feleségem épp most kapott szerződést. Igaz, még nem egész fix.

Most jön biztosan megint a bőrönd. Nem ért semmit. Nálam nem megy, köszönöm.

Bloom tétova kedvességgel fordította felém nagyhéjú szemeit.

- Az enyém is - mondta. - Huszonötödikén Ulster-hallban énekel Belfastban, klassz dolog.

- Igazán? - mondta M’Coy. - örülök neki, öregem. Ki csinálja?

Marion Bloom. Még nincs fenn. Királynő a hálószobájában, kenyeret eszik és. Könyv, nincs. Pecsétes kártyák kettesével a combja körül. Fekete hölgy és szőke úr. Fekete macskaszőrgolyók. Széttépett borítékdarabok.

Szerelem
Régi
Édes
Dala
Jön szerelem régi...

- Amolyan hangversenykörút, érted? - mondta Bloom elgondolkozva. Édes dal. Konzorcium alakult. Részvények, felosztott nyereség.

M’Coy bólintott, bajusza tövét rágta.

- Nagyon jó - mondta. - Ez jó újság.

Elindult.

- Hát örülök, hogy jó formában vagy - mondta. - Majd felruccanok hozzád.

- Jó - mondta Bloom úr.

- Ja, még valamit - mondta M’Coy. - írd alá a nevem a temetésen, jó? Szeretnék elmenni, de lehet, hogy nem fogok tudni. Sandycove-ben valami vízbefúltat keresnek és ekkor a halottnézőnek és nekem ott kell lennem, ha előkerül a hulla. Szóval kanyarítsd oda a nevem, ha nem jönnék. Helyes?

- Szívesen - mondta Bloom és elindult. - Rendben lesz.

- Szép - mondta M’Coy vígan. - Köszönöm, öregem. Ha tehetném, szívesen elmennék. Hát szevasz. C. P. M’Coy, ez elég lesz.

- Meglesz - mondta Bloom szilárdan.

Tulajdonképpen nem ért váratlanul. Szeretem a gyorsaságot. Kapóra jött volna. A bőröndök különös gyöngém. Védősarkok, szögletpánt, dupla patent zár. Bob Cowley kölcsönadta neki tavaly az övét a wicklowi regattakoncertre és mai napig hírét sem hallotta többé.

Bloom a Brunswick Street felé sétált. Mosolygott. A nőnek egészen jó van. Recsegő, hunyorgó szoprán. Zsugori orr. A maga módján eléggé csinos: egy kis balladához. Nincs benne valódi left. Te és én, ugyebár? Egy hajóban. Hízelgés. Rosszul lesz az ember tőle. Nem hallja ez az ember a különbséget? Azt hiszem, van egy kis hajlama hozzá. Nincs valahogy az ínyemre. Tudtam, hogy a belfasti ügy mellbe vágja. Remélem, a himlő nem terjed tovább. Nem hiszem, hogy még egyszer beoltatná magát. A feleséged és a feleségem.

Vajon szimatol-e utánam?

Bloom megállt a saroknál, szeme végigfutott a tarka plakátokon. Cantrell és Cochrane gyömbérsöre (aromatikus). Nyári okkázió Clerynél. Nem, szépen megy tovább. Hello. Ma este Leah. Mrs. Bandman Palmer. Megnézném benne még egyszer. Tegnap este a Hamlet-ben játszott. Férfiszínész. Talán nő volt. Miért lesz Ofélia öngyilkos? Szegény papa! Hányszor emlegette Kate Batemant benne! Egész délután ott várt Londonban az Adelphi előtt, hogy bejusson. Ez egy évvel azelőtt volt, hogy születtem: hatvanötben. És Ristori Bécsben. Hogy is hívják? Mosenthaltól van. Ráhel, nem? Nem. Mindig beszélt arról a jelenetről, mikor az öreg vak Ábrahám felismeri a hangot és arcára teszi a kezét.

- Náthán hangja! A fia hangja! Hallom Náthán hangját, aki bánatban és nyomorúságban hagyta meghalni az apját karjaimban, aki elhagyta atyja házát és elhagyta atyja Istenét.

Minden szó mély, Leopold.

Szegény papa! Szegény ember! Jó, hogy nem mentem be a szobába és nem láttam az arcát. Micsoda nap volt az! Jó Isten! Pú! Na, lehet, hogy ez volt a legjobb, ami érhette.

Bloom befordult a sarkon, és elment a csüggedt bérkocsilovak előtt. Nem kell tovább rá gondolni. Abrakos zsák ideje. Bár ne találkoztam volna ezzel a fickóval, M’Coy-jal.

Közelebb jött és arany zab ropogását hallotta, halkan rágcsáló fogakat. Nagy foltos szemük ránézett, miközben tovább ment, a lóhugy édes zabszagában. Ez az Eldorádójuk. Szegény golyhók. Hosszú orrukkal az abrakos zsákban, nem izgatja őket semmi. Tele szív nem szólal meg. Mindenesetre megkapják a rendes kosztjukat és kvártélyt. Ki is vannak herélve: fekete guttaperchacsonk fityeg a két csípőjük közt. Azért lehet, hogy boldogok így is. Szegény buta jószágok. Hanem a nyerítésük néha nagyon idegesítő.

Kivette a levelet a zsebéből és beletette az újságba, amely kezében volt. Hátha éppen beleütközik a nőbe. Az utca biztosabb.

Elment a kocsiskocsma előtt. Furcsán él az ilyen bérkocsihajtó, minden időben mindenüvé, idő vagy fuvar szerint, saját akarat nélkül. Voglio e non. Szeretek nekik egy-egy cigarettát adni. Társaslények. Elmenőben odamondanak egy pár repülő szót. Dúdolt:

Là ci darem la mano
La la lala la la.

Befordult a Cumberland Streetre és néhány lépés után megállt a pályaudvar falának szélmentes oldalánál. Senki. Meade faraktára. Felrakott gerendák. Romok és bérházak, óvatos léptekkel egy ugróiskolás udvar mellett, ott felejtett kavicsokkal. Egy lélek sem. A faraktár közelében egy guggoló kisgyerek golyózott magában, ügyes hüvelykkel peckelve a golyót. Egy bölcs cirmos, egy hunyorgó szfinx, szemlélődött meleg küszöbéről. Kár őket zavarni. Mohammed levágott (egy darabot a köpenyéből, hogy fel ne keltse. Nyissuk fel. Én is golyóztam valaha, mikor az öreg nénihez jártam iskolába. Szerette a rezedát. Mrs. Ellis volt a neve. És a férje? Kinyitotta a levelet az újságban.

Virág. Azt hiszem, az. Sárga, lelapított szirmú virág. Szóval nem haragszik? Mit ír?

Kedves Henry,

megkaptam legutóbbi leveledet és nagyon köszönöm. Sajnálom, hogy utolsó levelem nem volt kedvedre való. Miért csatoltad a bélyegeket? Borzasztóan haragszom Rád. Szeretnélek ezért most megbüntetni. Haszontalan tacskónak mondtalak, mert nem szeretem azt a másik világot. Kérlek, írd meg, mi annak a szónak igazi értelme. Nem vagy boldog az otthonodban, te szegény kis haszontalan tacskó? Szeretnék valamiben szolgálatodra lenni. Mondd meg, kérlek, mit gondolsz rólam, szegény nőről. Gyakran elgondolom, hogy milyen szép neved van. Édes Henry, mikor látjuk egymást? Annyit gondolok Rád, hogy nem is képzeled. Soha még nem vonzódtam úgy férfihoz, mint Hozzád. Olyan rossznak érzem magam ezért. írj egy hosszú levelet és mondj el benne többet. Jegyezd meg, hogy megbüntetlek, ha nem írsz. Hát most tudod, hogy mit teszek veled, te haszontalan tacskó, ha nem írsz. Oh hogyan vágyom már találkozni Veled. Henry édes, ne tagadd meg kérésem teljesítését, vagy elfogy a türelmem. Akkor majd mindent elmondok. Hát most viszontlátásra, haszontalan drágám. Csúnyán fáj ma a fejem, írj postafordultával utánad vágyakozó

Marthádnak.

U. i. írd meg, milyen parfümöt használ a feleséged. Tudni akarom.

Komolyan levette a virágot gombostűtartójáról, megszagolta alig-illatát és szivarzsebébe tette. Virágnyelv. Szeretik, mert senkisem hallja. Vagy a méregbe mártott csokrot, hogy leüssék vele a férfit. Aztán lassan folytatva útját, újra elolvasta a levelet, itt-ott egy szót mormolva. Haragszom tulipán Rád édes férfivirág megbüntetem a kaktuszod, ha nem vagy kedves szegény nefelejtshez hogyan vigyem ibolyáimat kedves rózsákhoz, ha legközelebb anemóna találkozunk haszontalan éjszaka feleség parfümje. Mikor egészen végigolvasta, kivette az újságból és visszatette az oldalzsebébe.

Gyönge öröm nyitotta fel ajkát. Megváltozott az első levél óta. Vajon maga írta-e? Játszotta a méltatlankodót: jó házból való lány, magaszőrű tiszteletreméltó jellem. Találkozhatnánk egy vasárnap mise után. Köszönöm: nem kell. Megszokott szerelmi párviadal. Aztán sarkok körül szaladgálni. Rossz, mint egy veszekedés Mollyval. A szivar csillapító hatású. Narkotikum. Menj legközelebb tovább. Haszontalan tacskó: megbünteti: az ember persze fél a szavaktól. Brutális, miért ne? Azért meg kell próbálni. Apródonként.

Még mindig tapogatta a levelet zsebében, kihúzta belőle a tűt. Közönséges gombostű, ugye? Ledobta az útra. Valahonnan a ruhájából: megtűzésre. Furcsa, mennyi tűt használnak folyton. Nincsen rózsa tövis nélkül.

Lapos dublini hangok rikoltoztak a fülébe. Az a két mári akkor éjszaka a Combe-ban, egymás karján az esőben.

Bugyogójából a tűt elvesztette Marcsa.
Nem tudta, mit tegyen,
Hogy magán tarcsa,
Hogy magán tarcsa.

Tarcsa? Tartsa. Csúnya fejfájás. Alighanem a vöröskirálya jött meg. Vagy egész nap gépírt. Szemfókusz rossz a gyomoridegeknek. Milyen parfümöt használ a feleséged? Hát ennek mi az értelme?

Hogy magán tarcsa.

Martha, Mary. Láttam valahol azt a képet, nem tudom már, régi mester-e vagy hamisítvány. Ül a házukban és cseveg. Titokzatos. A két Coombe-beli mári is hallgatná.

Hogy magán tarcsa.

Kellemes esti érzés. Nem kódorogni többet. Csak leheveredni itt: nyugodt homály: hagyni a dolgokat folyni. Felejtés. Mesélni helyekről, ahol voltunk, furcsa szokásokról. A másik nő, korsóval a fején, a vacsorát készítette: gyümölcsöt, olajbogyót, jó hűvös vizet a kőhideg kútból, amilyen a lyuk az ashtoni falban. Legközelebb, ha a császkálóversenyre megyek, papírpoharat viszek. Nagy sötét lágy szemmel hallgat. Mesélni kell neki: egyre többet: mindent. Aztán egy sóhaj: csönd. Nagy nagy nagy nyugalom.

A vasúti híd alatt kivette a borítékot, gyorsan apróra tépte és szétszórta az úton. A szeletkék elröppentek, eltűntek a nyirkos levegőben: fehér rebbenés, aztán mind elsüllyedt.

Henry Flower. Egy százfontos csekket is ugyanígy szét lehetne tépni. Egyszerű darab papír. Lord Iveagh egyszer hétszámjegyű csekket váltott be a Bank of Irelandnál. Így lehet pénzt csinálni sörből. A másik testvérről meg, Lord Ardilaunról azt beszélik, hogy négyszer vált naponként inget. A bőr tetvet vagy rovart tenyészt. Millió font, várjunk csak. Két penny egy pint, négy egy negyed, nyolc egy gallon, nem, egy gallon sör egy shilling négy. Egy négy a húszban: valami tizenöt. Igen, pontosan. Tizenöt millió hordó sör.

Azt mondtam, hordó? Gallon. De hordó is vagy egymillió.

Egy érkező vonat dübörgött el a feje fölött, kocsi kocsi után. Hordók gurultak a fejében: fakó sör bugyogott és habzott benne. A helye felnyílt és nagy fakó folyadék szivárgott elő, egybefolyt, kanyargót! lápos földeken végig a mezőkön, tunya kavargó ár, terebély levelű habvirágokat sodorva magával.

All Hallows nyitott hátsóajtajához ért. Az előterembe lépve, levette kalapját, kihúzta zsebéből a levelezőlapot és megint a bőrszalag mögé dugta. Fenébe is. Megpróbálhattam volna, hogy M’Coy útján potyajegyet kapjak Mullingarba.

Az ajtón ugyanaz a hirdetmény. Főtisztelendő John Conmee S. J. prédikál Szent Claverről és az afrikai misszióról. Mentsétek meg a kínai milliókat. Vajon hogyan értetitek meg a pogány kínaiakkal? Egy uncia ópium többet ér nekik. Ég fiai. Ronda eretnekség nekik. Gladstone megtérítéséért is imádkoztak, mikor majdnem eszméletlen volt. A protestánsok is ilyenek. Dr. William J. Walsh D. D. igaz hitre térítése. Istenük, Buddha oldalán fekszik a múzeumban. Kezével az álla alatt, nem sok a gondja, Égő füstölőrudak. Nem, mint Ecce Homo. Töviskorona és kereszt. Szent Patrick, a lóhere, okos ötlet. Evőpálcikák? Conmee: Martin Cunningham ismeri: előkelő külseje van. Sajnálom, hogy nem őt kértem meg, hogy juttassa Mollyt a kórusba, Farley atya helyett, aki bolondnak nézett ki, de nem volt az. Erre tanítják őket. Az ugyan nem megy a kék pápaszemével, hogy csepegő verejtékkel feketéket kereszteljen. A villogó üvegek elvennék a kedvüket. Szeretném látni, hogy ülnek ott körben duzzadt szájjal, egyfolytában mormolva, elragadtatott hallgatásban. Csendélet. Szopják, mint a tejet, azt hiszem.