Tartalom

- AZONOSULÁS

- 1.AZ ÉN TÖRTÉNETEM

- 2.HEVENYÉSZETT TÖRTÉNETI ÁTTEKINTÉS

- 3.8 ÓRA MUNKA, 8 ÓRA PIHENÉS, 8 ÓRA SZÓRAKOZÁS

- 4.TÉNYEK ÉS NÉPSZERŰ TÉVHITEK A KIÉGÉSSEL KAPCSOLATBAN

- A stressz az oka mindennek

- A munkahely az oka mindennek

- Csak a multicégekben dolgozók égnek ki

- Csak az ég ki, aki nem szereti a munkáját

- Csak a munkamániások égnek ki

- Azért égünk ki, mert sokat és régóta dolgozunk

- A sok túlóra az oka mindennek

- A munka frontjának hősi halottai

- A kiégés mint úri passzió

- Kiégni férfidolog

- A „gyengébbik” nem könnyebben ég ki

- Fiatalság, bolondság

- Az extrovertáltak és az introvertáltak

- Hajlamosító tényezők

- Ha egyszer kiégtél, neked annyi

- TIPOLÓGIA

- 1. A KIÉGÉS DEFINÍCIÓJA

- 2. A KIÉGÉS TÍPUSAI

- BARNULÓ – egyre kevésbé vagyok jól

- VILLOGÓ – jól vagyok, nem vagyok jól, jól vagyok, nem vagyok jól

- ELSÖTÉTÜLŐ – jól vagyok, jól vagyok, jól vagyok, nagyon nem vagyok jól

- 3. A KIÉGÉS OKAI

- Érzelmi stressz

- Fizikai stressz

- Mentális stressz

- 4. TÜNETLISTA

- Mentális tünetek

- Pszichés tünetek

- Fizikai tünetek

- 5. DE BIZTOS, HOGY EZ A BAJOM, ÉS NEM VALAMI MÁS?

- Depresszió

- Krónikus fáradtság

- Szorongás, pánik

- Kapuzárási pánik

- Üres fészek

- Üres petefészek

- Addikciók

- RÉSZ KIÚT

- MÉGIS KINEK AZ ÉLETE?Kilábalás a kiégésből a főnix program segítségével

- 1. A FŐNIX PROGRAM LÉPÉSEI

- Beismerés

- Kovácsoljunk tervet

- Kivitelezés

- Fizikai helyreállító módszerek

- Rituálék

- Lelki tennivalók

- S. O. S.

- Tisztítás

- Mi van, ha…

- Kiégésbiztos munkahely

- 2. ELLENŐRZÉS

- Jól vagyok

- IV.PANDÉMIA KÖLÖNKIADÁS

- 1. ÉRZELMI LESZÍVÁS

- 2. SZOCIÁLIS LESZÍVÁS

- 3. FIZIKAI LESZÍVÁS

- 4. ÚJ TENDENCIÁK

- 5. CSOPORTOK FÓKUSZBAN

- EÜ-s csapat

- Fiatalok

- 6. HÓMOFISZ

- 7. TÁVIRÁNYÍTÁS

- 8. A KULISSZÁK MÖGÖTT

- 9. EGÉSZSÉGES TENDENCIÁK

- 10. A NAGY VISSZATÉRÉS

- Néhány azon források közül, amelyeket elolvastam, megnéztem és meghallgattam, mielőtt megírtam a könyvet:

Füredi Júlia

ELÉG!

Kiégtem. Most hogyan tovább?

ELÉG!

Copyright © Füredi Júlia, 2021

Szerkesztette: Gutman Bea

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-5932-85-4

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

A legfontosabb: ha úgy érzed, nincs időd arra, hogy végigolvasd ezt a könyvet (ami könnyen lehet a kiégés jele is, csak szólok), akkor itt találod a lényeget:

– Mi a kiégés? Meghatározás

– Nekem az van? Tünetlista

– Hogyan tudok megszabadulni tőle? Főnix Program

1. AZONOSULÁS

EZMIEZ?

1.
AZ ÉN TÖRTÉNETEM

Elegem van! – üvöltöm.

A kollégáim arcára kiül a döbbenet. Én azzal a lendülettel felpattanok az asztaltól, feltépem a tárgyalóterem ajtaját, végigrohanok a folyosón, ki a nyári utca forgatagába, és csak futok, futok, amíg szusszal bírom.

Mi nem stimmel ezzel a képpel?

Itt van mindjárt az, hogy gyűlölök futni.

Arról nem is beszélve, hogy az utca macskaköves, és magas sarkúban két óvatlan lépés után csúfos bokatörést szenvednék.

De a legfőbb gond ezzel a képpel, hogy mindez csak a fejemben játszódott le.

Ehelyett ott ültem továbbra is a tárgyalóasztalnál, jól nevelt kislányként és felelősségteljes felsővezetőként, miközben zakatolt a szívem, mélyen, legbelül pedig ezerrel menekültem onnan.

Ekkor már több mint két órája néztem üveges tekintettel a semmibe. Hallgattam a többiek unalmas pénzügyi beszámolóját, és vártam a magam világmegváltó két percét: rámutatok a prezentációra, és meggyőzően elmondom, hogy minden rendben van. Pont, mint három hónappal meg még három hónappal azelőtt. Míg vártam a soromra, kibambultam az ablakon, és hirtelen egy furcsa kérdés férkőzött a gondolataimba: vajon mennyi időm van még hátra? Hány perc, nap, hónap, évtized? Tényleg ilyen értelmetlen mítingekre pazarolom az egyre fogyó, drága időt? Ezekkel az emberekkel? Kik ezek nekem? Hülye vagyok én?! Véget kell vetnem ennek! Most azonnal!

Ekkor fogadtam meg magamnak, hogy változtatok.

De pontosan min is? És hogyan álljak neki? Nem volt B-tervem. Nyissak egy pékséget? Tanuljak valami teljesen újat? Pakoljam össze a családot és költözzünk külföldre? Mégis hova?

Amikor egy pillanatra lehiggadtam, felszínre tört bennem a legégetőbb kérdés: mi a franc történik velem?

Nem pánikrohamot éltem át, azt rögtön ki tudtam zárni. Ez valami más volt.

Csak pörögtek a fejemben a kérdések – egyelőre válaszok nélkül.

Mire hazaértem, megtettem a legelső lépést: átállítottam a céges laptopomon a jelszavamat Freedom01-re. Úgy okoskodtam, hogy mindig, amikor kinyitom gépet, lesz valami, ami emlékeztet arra, hogy tennem kell a szabadságomért. Persze volt ennek egy praktikus oldala is. Az utolsó két számot havonta változtatva, mindig tudtam, hogy mennyi idő telt el a magamnak tett fogadalmam óta. Legyen annyi elég: Freedom 22-nél szabadultam.

Mi tartott ennyi ideig? – kérdezhetnéd.

Abban a majd két évben voltak jobb napok és rosszabbak. Néha sikerült elhitetni magammal, hogy csak aktuálisan túlhajtottam magam. Kimerült vagyok, ennyi az egész. Majd ha elmegyek szabira, megint minden rendben lesz…

Máskor azzal korholtam magam, hogy nekem semmi sem elég?! Szép család, felsővezetői állás, jó fizetéssel, hatalmas sarokirodával, céges autóval… Egy hálátlan dög vagyok! Bárki szívesen cserélne velem.

Bárki viszont nem láthatta, ahogy reggelenként nagyokat sóhajtozva kiültem az ágy szélére, majd további sóhajtozások közepette sikeres üzletasszonnyá raktam össze magam. A munkába tartó negyvenperces út alatt olyan mély álomba tudtam zuhanni, hogy a férjemnek kellett ébresztenie, hogy „drágám, megérkeztünk”. Ilyenkor felnéztem az épület homlokzatán ékeskedő céglogóra, a fizetésemre gondoltam, és mindarra, amire ebből telik: a jelzálogra, a gyerekek iskolájára, a kényelmes életünkre és a nyaralásokra. Kikászálódtam hát az autóból, összerendeztem az arcomat, és amint beléptem a forgóajtón, már mosolyogva köszöntem a biztonsági őrnek és a munkatársaimnak.

Aztán rögtön magukkal sodortak a napi teendők: a hívások, e-mailek, aláírnivalók, döntések, értekezletek véget nem érő sora. Ezt csak az ebédszünet szakította meg. Sorban állás a sarki töröknél: kis tál elvitelre, hagyma, csípős nélkül, zéró kóla, tejberizs. Minden áldott nap. Aztán vissza a feladatokhoz délután ötig-hatig, amikor a férjem értem jött.

Csendben bámultam ki az ablakon, amíg a csúcsforgalomban araszoltunk haza. Nem volt kedvem beszélgetni, nem volt erőm a munkahelyi dolgokat még egyszer elsorolni, átélni.

Otthon az első utam a zuhanyozóba vezetett, hogy lemossam magamról a napot. Csak álltam a tűzforró víz alatt, néha a csodára várva, néha csak csendesen sóhajtozva vagy sírdogálva. Amikor kiléptem a fürdőszobából, jöttek a gyerekek, Meséltek, csacsogtak, én pedig egy-egy keresztkérdést beiktatva rövidre zártam a beszélgetést. Ellenőriztem, hogy minden rendben van-e: a kicsit biztattam, a nagyobbikat lehordtam. Túl sok időt tölt edzéssel, nem eleget a tanulással. Szinte mindennap kiabálásig fajult a „hogyan fogsz így leérettségizni” és a „hagyjál békén, tudom, mit csinálok” szócsata. A kicsi ilyenkor visszavonult a szobájába, és igyekezett meghúzni magát.

A férjem engem támogatva, de aggódva nézte, ahogy rendszeresen kifordulok magamból. Aztán este, a szülői hálószobában a hátamat simogatta, miközben zokogtam, hogy szar anya vagyok, és valamit nagyon elronthattam.

Folyamatosan dühös voltam. Válogatás nélkül mindenre és mindenkire: magamra, a férjemre, a bunkó hentesre, a munkámra, de leginkább az egész világra.

Áldozatnak éreztem magam. Olyasvalakinek, akinek nincs szabad akarata, húznia kell az igát, ha tetszik, ha nem. Én voltam az elsődleges kenyérkereső, óriási volt a nyomás.

Tisztán emlékszem az egyik drámai kiborulásomra, amikor annyira tele lett a hócipőm, hogy azzal fenyegettem a családomat, hogy elvállalok egy külföldi kinevezést, és akkor eltakarodom az útjukból, hogy nyugalomban élhessenek, én meg majd küldöm haza a pénzt.

A józan eszemmel persze tudtam, hogy ez soha nem fog megtörténni. Mi olyan család vagyunk, amely nagyon szoros egységet képez. Az én férjem nem az esti fürdetésre hazaérő apuka volt. Az első gyerek születésekor egy hónapig maradt otthon velünk, hogy segítsen. A másodiknál nem vállalta az előléptetést, hanem felmondott, és két évig ő volt otthon a picikkel. Közös életünk során mindketten többször váltottunk szakmát, tanultunk újat, és ritkán volt olyan, hogy egyszerre kétkeresős család voltunk. Mi már csak így élünk.

De akkor, abban az elkeseredett pillanatban, bedobtam az aduászt. Mégis miért akartam volna szándékosan bántani azokat, akiket a legjobban szeretek? Mert dühös voltam. Már régóta. És az érzés nem akart elmúlni.

Amikor sikerült beazonosítanom végre, hogy úton vagyok a kiégés felé, igyekeztem összeszedni magam, és megtenni mindent annak érdekében, hogy visszaforduljak erről az útról.

Úgy gondoltam, hogy amíg a munkámat végzem, építek egy párhuzamos univerzumot, egy saját vállalkozást, ahova elegánsan átülök majd, amikor itt az idő. De addig is kiköltöztem a sarokirodámból, amelyet négy munkatársam azonnal örömmel birtokba vett, és betelepültem a beosztottaim közé. Azt reméltem, hogy az új ingerek doppingolni fognak, és a munkatársaim társaságában muszáj lesz tartani magam. Ez részben bevált. Voltak nagyszerű napok, sőt időszakok, amikor elkapott a gépszíj, és kiélhettem a kreativitásomat, létrehozhattam valami újat. Izgalmasnak tűnő projektekbe vetettem bele magam, sosem próbált utakat fedeztem fel és sikereket arattam.

Ám amikor kivettem a jól megérdemelt háromhetes szabadságomat, az első két napot egy elfüggönyözött szobában, az ágyban töltöttem, magzatpózban zokogva. Azt számolgattam, hogy milyen kevés nap van hátra a maradék szabadságomból. Rettegtem, hogy vajon össze tudom-e magam szedni annyira, hogy kipihenve, megújulva, ruganyos léptekkel térjek vissza a munkába.

A külföldi vakáció sem hozta meg a felüdülést. Testben ott voltam, lélekben nem. Hidegen hagytak a látványosságok, a színek, az új ízek, illatok. Inkább csak feküdtem a napon, olvastam, úsztam, és reménykedtem abban, hogy közben bőrön át töltődöm. Így is lett, a napelemeim még pár hónapig melegítettek.

Amikor újra eljött a tavasz, kezemben a felmondásommal, időpontot kértem a vezérigazgatóhoz. Nem volt hosszú beszélgetés. „Szó sem lehet róla, ne butáskodjon, majd elmúlik, szükségem van magára, maga nélkül nem megy.”

Öt perc múlva kint találtam magam a folyosón, egy összetépett felmondással a kezemben, frissen fényezett egóval. De nem tudtam szabadulni az érzéstől, hogy akkor ez végül is melyikünknek lesz jó?

A dicsérő szavak további három hónapig tartották bennem a lelket.

Huszonkét hónappal a magamnak tett ígéretet követően azonban eljött a nap, amikor hangosan is kimondtam, hogy ELÉG! Felmondtam, és már nem tudott visszatartani senki. Könnyes búcsút vettem a csapatomtól, leadtam a céges autó kulcsát, és elsétáltam.

Felszabadultam?

Az még odébb volt. De már megtettem az első lépést.

Füredi Juli vagyok, pszichológus. Mondhatod, hogy milyen dolog már, hogy lyukas a cipész bakancsa, vagy esetemben a magas sarkúja?! Hogyan éghet ki egy pszichológus?!

1. Miért nem vettem észre előbb, hiszen a jelek végig ott voltak?

2. Miért nem foltoztam meg magam menet közben, hiszen ez a szakmám?

3. Terápiás jelleggel írtam ezt a könyvet, hogy gyógyuljak közben?

4. Nem ciki ezzel kiállni a nagyközönség elé?

5. Miért higgy nekem?

Jogosak a kérdéseid, de vegyük őket sorba.

1.      Amikor egy folyamatban nyakig benne vagy, olvasod ugyan a jeleket, csakhogy hibásan értelmezed azokat. Például: „Egész éjjel fent voltam, azért aludtam be reggel útközben. Nehéz a tinikkel, naná, hogy kiabálok velük. Ki vagyok zsigerelve a munkahelyemen, ugyan ki tud ilyenkor a szexre gondolni?”

Mintha egy festményhez olyan közel állnál, hogy szinte a vászonhoz ér az orrod, és érzed az olajfesték jellegzetes szagát. Elmosódott színeket látsz. Ahogy azonban távolodsz tőle, hátrébb lépsz, egyre részletgazdagabb lesz a kép. Felismered az alakokat, a formákat, értelmet nyer az egész, sőt, még a keretet is látod. De ehhez el kell távolodnod térben és időben.

2.      Igyekeztem én menet közben meditálni, naplót írni, a férjem elvitt wellnesshétvégékre… De most már tudom, amit akkor még nem tudtam: hogy a kilábalás egészen más technikákat kíván, mint a megelőzés. Én pedig ugyan jó módszerekhez nyúltam, csak nem azokhoz, amelyek a folyamat aktuális szakaszában segíthettek volna.

3.      Azért írtam ezt a könyvet, mert úgy gondolom, hogy életünk során legalább egyszer szinte mindannyian átesünk a kiégésen. Vannak, akik többször is. Fontosnak tartom, hogy az önismeretünk részeként megtanuljuk azt is, hogy miként tudunk magunkra vigyázni, hiszen csak egy van belőlünk. Biztos vagyok benne, hogy a könyvbe foglalt tudással felvértezve be tudod majd azonosítani azokat az érzéseidet, tüneteidet, a környezeti kiváltó okokat, amelyek a saját kiégéssztoridhoz vezettek. Ha pedig megismered a jelenséget, többé nem lesz félelmetes, és szívesen járod végig a kiégett állapotból való kilábalás lépéseit. Ez lesz a Főnix Program. Mint ez a mitikus madár, te is a hamvaidból fogsz újjáéledni.

4.      Nem, nem ciki kiállni eléd, és azt mondani: ez az én történetem. Mesélj, milyen a tiéd?

5.      De miért is higgy nekem? Mi van, ha nem jön be?

Miután rájöttem, hogy kiégtem, igyekeztem a téma mélyére ásni, és most a saját tapasztalataim mellett megosztom veled azt is, hogy mit írnak-mondanak erről más szakemberek. Ezért vagyok biztos benne, hogy találsz olyat, ami rád is érvényes és neked is bejön.

Gyere, nézzük meg, mi is ez a nagy felhajtás a kiégés körül!

(Ja, bocs a tegezésért. Remélem, nem bánod. :)

2.
HEVENYÉSZETT TÖRTÉNETI ÁTTEKINTÉS

Nemrég meghallgattam egy panelbeszélgetést, melynek résztvevői többek között azt fejtegették, hogy ki miben látja a kiégés eredetét. Nagy közmegegyezés született köztük arról, hogy ez bizony egy globális társadalmi probléma, ezért aztán nem is lehet vele mit kezdeni. Egyikük szinte lelkesen idézte azokat a kutatókat, akik szerint inkább költsék fagyira a pénzt az emberek ahelyett, hogy kiégéssel kapcsolatos pszichológiai könyveket tanulmányoznak, mert ez bizony össztársadalmi probléma. Röviden: ez van, így jártunk.

Legszívesebben bekiabáltam volna, hogy ez hülyeség, de szerencsémre visszafogtam magam, mert egyszer csak nagyszerű alkalom kínálkozott, egy ártatlannak tűnő kérdés formájában.

A gyanútlan műsorvezető megkérdezte a fontos embereket, hogy ők vajon tesznek-e valamit annak érdekében, hogy ne égjenek ki. Jöttek a válaszok: futás, úszás, faölelgetés, nordic walking és a kedvencem: „olyankor elutazok Balira, néhány hétre kikapcsolni.”

Itt borult ki nálam a bili, és tisztelettudóan megkérdeztem, hogy ha ez valóban olyan probléma, amellyel egyéni szinten úgysem lehet mit kezdeni, akkor hogyhogy mindegyikük pontosan meg tudja mondani, miként óvja magát a kiégéstől?! Hosszú csend következett.

Akkor kutakodjunk egy kicsit a történelemben, hátha az segít a háttér megvilágításában.

3.
8 ÓRA MUNKA, 8 ÓRA PIHENÉS, 8 ÓRA SZÓRAKOZÁS

Elolvastad és közben énekelted is a címet, valld be nyugodtan! Mert e mondat láttán mindannyiunk fejében ez a dal megy, akkor is, ha szeretjük a Beatricét, és akkor is, ha nem.

De honnan származik ez a mondás? Ők találták ki vajon? Mégis ki határozta meg ezt a nyolcórás szentháromságot? Nyilván valaki, aki el tudta osztani a huszonnégyet hárommal. És miért pont a pihenés és szórakozás? És akkor hol a házimunka? Ha az Instámat görgetem fél óráig, akkor az pihenés vagy szórakozás? És mi van akkor, ha unatkozom? A hétvége minek számít? Megannyi égető, megválaszolásra váró kérdés. Utánajártam, hogy neked ne kelljen. Rövid történelemóra következik.

Egyszer volt, hol nem volt, élt egyszer egy Robert Owen nevű skót gyártulajdonos, mellékállásban szocialista mozgalmár és gondolkodó. Owen azt vallotta, hogy az emberek sokszor a mostoha körülmények áldozatai, amelyekre nincs ráhatásuk. Ha azonban ezeket a külső körülményeket pozitívan megváltoztatjuk, az kedvező hatással lesz a viselkedésükre, a személyiségfejlődésükre, a jóllétükre és a munkájukra egyaránt. Nem tévedett. A munkával kapcsolatos haladó gondolkodását mi sem jelzi jobban, mint hogy saját munkásainak bevezette a biztosítást, és a gyárban dolgozók gyerekeinek óvodát alapított. Sőt – ami akkoriban nagyon nagy szó volt – megtiltotta, hogy a posztógyáraiban tízévesnél fiatalabb gyerekeket alkalmazzanak!

Lelkesedésében egészen odáig ment, hogy önfenntartó „kommunákat” álmodott meg, ahol közösségi konyhákon kapnak ellátást az emberek, minden családnak saját lakrésze van, és a gyermekeiket is maguk nevelik hároméves korukig. Azt követően azonban az óvodákban vigyáznak rájuk és tanítják őket, a szülők pedig étkezéskor és egyéb erre kijelölt alkalmakkor lehetnek velük. Ez a próbakolónia kísérlete elbukott. Tagadhatatlan azonban, hogy az ő munkásai között ismeretlen volt az alkoholizmus és az írástudatlanság – valamit tehát mégis jól csinált.

1817-ben ez a jóember alkotta meg a nyolc óra munka, nyolc óra pihenés, nyolc óra szórakozás szlogenjét. Persze ettől függetlenül sokszor dolgoztak munkásai az általa előírt nyolc óra helyett tízet, de a körülményeik javítására irányuló törekvése mindenképp elismerésre méltó.

Ezt követően majd egy fél évszázadig néma csend következett, amikor is Karl Marx érvelt a nyolcórás munkaidő bevezetése mellett. Ő Owen elméletét továbbfejlesztette: ebben látta a munkásosztály felszabadulásának zálogát, hiszen akkor az embereknek maradna idejük arra, hogy tegyenek az egészségükért, a szellemi fejlődésükért, barátkozzanak, társaságba járjanak – és persze aktívabb politikai életet élhessenek.

Alig húsz évvel később, május elsején, a chicagói munkásszervezetek tömeggyűlést és sztrájkot hirdettek a nyolcórás munkaidő eléréséért. A megmozdulás véres összecsapásba torkollott.

És mindez mikor és hogyan ért el hozzánk? Lassan és fokozatosan.

A Népszava című munkáspárti lap 1889-ben a nyolcórai munkaidő kivívását nevezte meg legfontosabb célkitűzésként. Majd szinte rögtön ezután hatvan évvel, az 1950-es években az új Munka Törvénykönyvében ugyan le lett fektetve, hogy a napi munkaidő nyolc óra, de ennek tényleges betartása már egy másik történet volt. Ne felejtkezzünk meg arról sem, hogy egy munkahétbe régen a szombat is vastagon beletartozott. (Ha kábé annyi idős vagy, mint én, emlékezhetsz arra, hogy általánosban volt „A” hét, amikor szombaton is volt délelőtt tanítás, és „B” hét, amikor csak péntekig jártunk suliba.) Szóval egy munkahét 48 órából állt, majd ez lassan lecsökkent 44 órára, és 1984-ben 40 órára. Mielőtt azt hinnéd, hogy hurrá, utolértük a nyugati trendeket, ki kell ábrándítsalak. A nyolcvanas években a lecsökkentett munkaidőnek az volt a célja, hogy ha ledolgoztad a hivatalos munkahelyeden a nyolc órádat, bőven maradt még időd egyéb kiegészítő pénzkereseti tevékenységet folytatni, másod-, sőt harmadállásban. Megindult önmagunk kizsákmányolása a lehető legmagasabb szinten, a pénz bűvöletében.

John Maynard Keynes egy 1930-as tanulmányában azt vizionálta, hogy száz év múlva – vagyis 2030-ban – már csak heti tizenöt órát fogunk dolgozni, mert a technológia olyan fejlett lesz. Ez utóbbiban ugyan igaza lett, de nagyon össze kell magunkat kapni, ha szeretnénk beteljesíteni a jóslata másik részét is, már csak kilenc évünk van addig!

Mégis miért nem történt meg a tizenöt órára való átállás? Hiszen az emberek jelentős része naponta több órát tölt olyan munkával, amelyet saját maga is teljesen értelmetlennek tart, és ennek az erkölcsi-lelki megnyomorító hatása nagyon mélyre ér. Keynes azonban nem tudhatta, hogy ezzel párhuzamosan ilyen mértékű lesz a fogyasztás. Ha ugyanis a pihenés és a még több cucc között kell választani, mi ez utóbbira szavazunk. És amíg a cuccaink előállításának feladatát többnyire az automatizáció vette át, a tanácsadó, szolgáltató, ügyintéző, szellemi munkakörök száz évvel ezelőtti egyharmados aránya kétharmados túlsúlyba került. Így aztán ahelyett, hogy a munkaidő-csökkentés felé tendálnánk, és a saját szabadidőnk értelmes eltöltésével foglalatoskodnánk, egy csomó olyan iparágat és bennük számos új munkakört kreáltunk, amelyeket fel kellett tölteni. A telemarketinges, a háeres, a píáros, a pénzügyi tanácsadó, a kockázatelemző munkakörben magukat agyondolgozók újabb munkaköröket hívtak életre: az éjjel-nappal kijövő pizzafutár, a mindig hívható telefonos ügyfélszolgálatos ugyanis azért van, mert a napközbeni munkavégzés és túlórázás kitágítja az elérhetőség határait. Mert senkinek nincs ideje semmire, így is kevésnek tűnik a napi 24 óra. A 15 órás munkahét így aztán elérhetetlen álomnak tűnik.

Tény, hogy vannak országok, amelyek már jó néhány éve kísérleteznek a munkaidő csökkentésével. Idén épp Spanyolország jelentette be, hogy elkezdi tesztelni a négynapos munkahét lehetőségét, arra hivatkozva, hogy a munkavégzés a mostani formájában sem biológiailag, sem társadalmilag nem fenntartható. A spanyolok mellett Dánia, Új-Zéland, Németország és Írország is próbálkozik ezzel. A kísérletek azt bizonyítják, hogy nemcsak hatékonyabbak a csökkentett munkaidőben dolgozók, hanem sikeresebben őrzik meg a mentális egészségüket is. Ugyanis így több idejük jut feltöltődni, számukra örömet szerző tevékenységekben részt venni, szeretteikkel lenni, kikapcsolódni. Így már nemcsak elszenvedői, de aktív részesei a tartalmasabb, színesebb életüknek.

De vajon mindez garantálja-e, hogy elkerüljék a kiégést? Nem feltétlenül. Mert az egy dolog, hogy kevesebb időt töltünk a munkahelyünkön, de bizony „az óriási gépezetben vagyok apró fogaskerék” jelenség sokszor a tehetetlenség, kiszolgáltatottság érzését hozza magával.

A legnagyobb stresszt az okozza, ha úgy érezzük, hogy nem vagyunk urai a helyzetnek, rajtunk kívülálló erőknek vagyunk kiszolgáltatva. Pláne, ha már olyannyira dobálják életünk összetákolt bárkáját a zord hullámok, hogy itt-ott nemcsak ereszt, de konkrétan az elsüllyedés fenyegeti. Rázhatjuk az öklünket az ég felé, szidhatjuk Poszeidónt meg a bárkabolt tulajdonosát – de a nap végén rajtunk múlik, megfogjuk-e azt a nyomorult vödröt, hogy elkezdjük a vizet kifelé lapátolni, esetleg megkeressük-e a kormányrudat azon a hajón a sok csetresz alatt, hogy csendesebb vizekre evezzünk. Ha csak nézünk ki a fejünkből, és jobb időkre várunk, nagyon gyorsan nyakig fogunk ülni a vízben.

Úgyhogy lapátra fel, irány a szárazföld – de legalábbis egy békésebb, stresszmentesebb öböl!

4.
TÉNYEK ÉS NÉPSZERŰ TÉVHITEK A KIÉGÉSSEL KAPCSOLATBAN

A stressz az oka mindennek

Akár meg is fordíthatjuk ezt az állítást.

Minden, ami hatással van ránk, az stresszt okoz. Akár félelmetes, szorongató az esemény, akár boldog és örömteli. Nem döbbenetes, hogy a szervezetünk pontosan ugyanazzal a válasszal áll elő akkor is, ha megkérik a kezünket, mint ha ki kell állnunk a munkatársaink elé beszámolót tartani, vagy ha majdnem elcsapunk egy cicát az autóval, vagy megnyeri a vébét a kedvenc focicsapatunk? Pedig így van.

Sőt, hogy még egyet csavarjunk a dolgon: egy színpadi szereplés előtti pillanatban mindegy, hogy izgatottan várjuk-e, hogy végre a függöny elé léphessünk, vagy halálosan be vagyunk tojva.

Eláraszt az adrenalin, izzad a tenyerünk, felgyorsul a pulzusunk, kitágulnak a pupilláink, a kevésbé fontos testrészeinkből a létfontosságú szervekhez áramlik a vér. A testünk akcióra készül.

A kortizol miatt extra mennyiségű cukor szabadul a vérkeringésbe, hogy az agy jobban működjön, a figyelem ezerrel fókuszáljon, miközben az emésztőrendszer elnyomja a nemi szerveket, mert ezekre ilyen helyzetben nincs szükség. Csak az elménk és a gondolataink aggatják rá a történtekre a címkét, hogy ez most jó vagy sem.

Miután megtapsoltak, egy darabig még örülünk, felszabadulást érzünk, hogy túl vagyunk ezen is. Eközben a szervezet visszavonulót fúj. Oké, elmúlt a „veszély”. Lassan visszarendeződik minden. Sőt, ha vizet – vagy ünneplés gyanánt pezsgőt – kezdünk inni, annál hamarabb szabadulunk meg a felhalmozódott stressz okozta hormonoktól, mert kipisiljük őket.

A kiégéshez az vezet, hogy a szervezet állandó készenléti, stresszelt állapotba kerül, és nincsenek vagy nem elegendőek a felépülési periódusok. Lemerülnek a tartalékaink. Mindehhez aztán még jön az önvád, hogy na, tessék, még arra se vagyok képes, hogy összeszedjem magam! És miközben ezt mantrázzuk magunknak, hergeljük a gondolatainkkal a testünket, újra beindulnak a stresszhormonok. Erre kéretik emlékezni, mert még visszatérünk rá!

Most, hogy megijesztettelek a tested működésével, gyere, ezt nézd meg! Szórakozzunk egy kicsit! Ez itt a Holmes–Rahe-féle stresszskála.

Ha egy éven belül az alábbi listán felsorolt történésekből mindössze 150 pontot vagy annál kevesebbet tudsz összeszedni, akkor nyugodt, stresszmentes életed van. 150–300 pont közötti eredmény azt jelzi, hogy közepes stresszhatásnak voltál kitéve. Ha 300 pont fölött vagy, akkor rendkívül nagy stresszhatás alatt álltál. Ez valószínűleg már kihat a lelki, mentális és akár a fizikai egészségedre is: „maradandót alkottál”.

Lássuk akkor, hogyan teljesít a teszten az ártalmatlannak tűnő szeretet ünnepe: a karácsony. Ne tévesszük szem elől azt sem, hogy december végéről beszélünk, amikorra már eltelt szinte egy teljes év: csendben, békében, derűs unalomban, ahogy szokott…

Életesemény

Érték

Házastárs halála

100

Válás

73

Különélés

65

Közeli családtag halála

63

Baleset, sérülés

53

Házasságkötés

50

Állás, munkahely elvesztése

47

Nyugdíjazás

45

Családtag betegsége

44

Terhesség

40

Szexuális problémák

39

Új családtag befogadása

39

Üzleti problémák

39

Anyagi helyzet változása

38

Házassági konfliktusok

35

Nagyobb adósságok

32

Új munkakör

29

Gyermekek elköltözése otthonról

29

Problémák anyóssal, apóssal

29

Konfliktus a főnökkel

23

A munkaidő és a munkakörülmények megváltozása

20

Költözés, lakóhelyváltozás

20

Üdülés

19

Karácsony

19

Akkor hát számoljunk együtt.

Mindjárt itt van a lista legalján maga a karácsony. Úgy tűnik, ez a tudomány szerint is egy univerzális stresszforrás (19 pont).

Ahhoz, hogy be tudj szerezni minden ajándékot és megtedd a szükséges előkészületeket, ki-kilógsz a munkahelyedről, vagy előbb lépsz le, csúsztatsz, tehát átmenetileg megváltozik a munkaidő-beosztásod (29 pont).

Problémák anyóssal, apóssal: ki mit főzzön, hogyan mondjuk meg a drága mamának, hogy ne erőltesse a bejglisütést, mert biológiai fegyver a mákosa, hol tartsuk a vacsorát, menjünk-e utána éjféli misére vagy se (29 pont).

Egy ilyen túlspilázott ünnep a házassági konfliktusok melegágya. Még a legbékésebb háztartásokban is összezördül a pohár, ha szóba kerül a favásárlás, az ajándékvásárlás, a kajavásárlás, egyáltalán a vásárlás (35 pont).

A fent említett vásárlások miatt az anyagi helyzet is megrendülhet, ami újabb stressz forrása (38 pont).

Tovább görgetve a párkapcsolati vonalat ért kedvezőtlen behatásokat: szexről most egyik fél se álmodozzon, amíg le nem tudtuk a szeretet ünnepét (39 pont).

Opcionális az új családtag érkezése, aranyhörcsög, tengerimalac, cica, kutya, kanári formájában, amire már olyan régóta ácsingózik a gyerek (39 pont).

Szintén szabadon választható a baleset, sérülés főzés közben, karácsonyfa talpba faragása, csomagolópapír nyirbálása, a tavalyi törött karácsonyfadíszek közötti kotorászás eredményeként (53 pont).

Ha gyorsan összeadod, 272 pont jön ki, ami azt jelzi, hogy közepes stresszhatásnak vagy kitéve, és mindössze 28 pont kell ahhoz, hogy arra a stressz-szintre érj, ami garantáltan hosszú távon is nyomokat hagy a lelki, mentális és fizikai egészségeden.

Mindezt csupán az év utolsó hetében gyártjuk magunknak.

Ha azt feltételezzük, hogy abban az évben nem kaptál piroshullámot, amikor siettél, nem bosszantott fel a főnököd, nem sóztak a nyakadba lehetetlennek tűnő határidőt, nem pusztult el Cirmi, nem volt gyökérkezelésed, nem hitted azt tíz percig, hogy elvesztetted a mobilodat, akkor is összeszedtél magadnak egy közepesen súlyos stresszhelyzetet.

A munkahely az oka mindennek

Nem csoda, hogy erősen tartja magát az a tévhit, hogy a kiégés legfőbb terepe és okozója a munkahely.

A kiégéssel kapcsolatos legelső definíció Herbert Freudenberg nevéhez fűződik az 1970-es évekből. Ő elsősorban az egészségügyi segítő foglalkozásúak körében vizsgálódott, és úgy találta, hogy a kiégés nem más, mint a munkával kapcsolatos érzelmi megterhelés következménye.

Az első kiégést vizsgáló teszt, amit Christina Maslach alkotott meg, ugyancsak erre a foglalkozási szegmensre koncentrált, és az érzelmi kiürülést, a deperszonalizációt (érzelmektől való eltávolodást), valamint a csökkenő teljesítményt nevezte meg, mint a kiégés legfontosabb faktorait.

2019-ig maga a WHO is „stressztünetegyüttesnek” hívta a kiégést, amelyet az ember leginkább a munkahelyén tud „elkapni”. A meghatározása az volt, hogy extrém fizikai, érzelmi kimerültség, amely elsősorban az orvosokat, üzletembereket és az elsősegélyben dolgozókat érinti (tűzoltó, mentős, nővér stb.).

2019-ben aztán a WHO némiképp csiszolt a meghatározáson, és immár úgy fogalmazott: ez a tünetegyüttes annak eredményeképp jelenik meg, hogy az ember fia vagy lánya – foglalkozásra való tekintet nélkül – nem tud eredményesen megküzdeni a krónikus munkahelyi stresszel. Három fő tüneteként pedig a kimerülést vagy energiaszint-csökkenést, a munkától való növekvő mentális távolságtartást és a csökkenő szakmai hatékonyságot nevezte meg.

Azáltal, hogy egy nemzetközi szervezet rányomta a bélyeget, hogy oké, elismerik, tényleg nem csak fáradtak vagyunk és „általános munkaundorban” szenvedünk, ugyan kétségkívül lekerült a kiégésről a stigma, a legnagyobb gond az, hogy még mindig csak a munkavégzéssel kapcsolják össze.

De akkor hova tegye magát például az, aki – valós eset! – négy kiskorú gyerekét neveli egyedül, és közülük kettő cukorbeteg, a másik kettő meg kamasz, és folyton az idegein táncol? Nem valószínű, hogy az ő életének legnagyobb stresszforrása a munkahelye volna, még akkor sem, ha teljes munkaidőben dolgozik, mert valamiből meg kell élni.

Szóval nem csak a munkahelyhez köthető az, hogy valaki kiég. Ez ennél sokkal összetettebb probléma.

Csak a multicégekben dolgozók égnek ki

Kétségkívül nagyobb az esélyed arra, hogy kiégj, ha egy nagyvállalatnál dolgozol. Ahhoz, hogy megértsd, miért, Csíkszentmihályi Mihály flow-elméletében kell megmerítkeznünk.

Csíkszentmihályi szerint, ha flow-ban (áramlatban) vagy – legyen az bármilyen tevékenység –, megszűnik számodra a külvilág. Megáll az idő, minden figyelmedet az adott dologra fordítod, minden idegszáladdal benne vagy abban a tevékenységben. Jönnek az ötletek, a megoldások, szárnyalsz. Az egész folyamatot a kontrollod alatt tartod. És persze fontos, hogy meglegyen a cél, amely nem elérhetetlen, de nem is túl könnyen abszolválható. Akkor jó, ha még egy kicsit meg tudsz feszülni, de a képességeid révén teljesíthető. Mert ha sikerül, örülsz, ha nem, szomorú leszel. Ez erőteljesen befolyásolja a hangulatodat, és hosszú távon az életminőségedet.

Ezt vesd össze a nagyvállalati léttel, ahol nem te kontrollálod a teljes folyamatot, sőt, sokszor az elvárást sem ismered pontosan. Kevéssé tudsz elmerülni a munkában, mert folyton megzavarnak. A nyitott terű irodákról ne is beszéljünk. Az egyes folyamatok annyira fel vannak szabdalva, hogy te csak egy pici részét látod, és a legkevésbé valószínű, hogy ott vagy, amikor befejeződik. Szóval minden az ellen szól, hogy igazán jól érezhesd magad a mindennapi tevékenységedben. Ritka az is, hogy elismerést kapj, mert az évente egyszeri teljesítményértékelés minden, csak nem az ember valós pszichés szükségleteire alapozott motivációs eszköz.

Képzeld el, ha így működne a többi kapcsolatod is: évente egyszer, mondjuk, decemberben leülnél a gyerekkel, és elmondanád neki, hogy amikor húsvétkor a nagyinál azt mondta a linzerre, hogy fúj, az nagyon nem volt szép tőle. A szülinapi zsúrján viszont kedvesen viselkedett minden vendéggel, bár az, hogy nem osztozott a többiekkel a sárga marcipánkacsán, nem volt oké. Amikor szeptemberben az állatkertben pisilnie kellett, és be merte csukni a vécéajtót, az nagyon bátor dolog volt. Ha pedig villával a konnektor felé közelít, majd azt is megbeszélitek év végén… ha túléli. Teljesen abszurd!