Alex Finlay

MINDEN FÉLELMED

A könyv az alábbi kiadvány fordítása alapján készült:

Alex Finlay: Every last fear

Copyright © 2021 by Alex Finlay

Hungarian translation © Szieberth Ádám, 2021

Minden jog fenntartva.

Tilos a kiadvány bármely részét a kiadó

írásos engedélye nélkül adatrögzítő rendszeren tárolni,

elektronikus, mechanikus, fénymásoló vagy más

technikai eszközzel sokszorosítani, illetve terjeszteni!

ISBN 978-963-324-986-4 (papír)

ISBN 978-963-324-987-1 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Marosi László

Szerkesztette: Dezsényi Katalin

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Borítófotó © Shutterstock

E-book: Scriptor Kft.

PROLÓGUS

Egy keddi napon találták meg a holttesteket. Két nappal azután, hogy a család nem repült haza a járattal, amelyre jegye volt, és hat nappal azután, hogy elsötétültek a közösségi oldalaik, és nem írtak több üzenetet. Az utolsó posztjukban egy szelfivel erősítették meg a hírt, hogy megérkeztek Mexikóba. Az erőltetetten csücsörítő szülők mellett állt a szemmel láthatóan feszengő, iruló-piruló tinilány, meg a műanyag napszemüveges, foghíjasan vigyorgó kisfiú.

Tulumban béreltek nyaralót. A kis házikó nem a tengerparton volt, és a kitaposott útról is le kellett térni, ha oda akart jutni az ember. Egy földút végén ékelődött be az út menti őserdősávba. A helybeli rendőrnek arcába csapott a bűz, amikor az ingatlan gondnoka kinyitotta az ajtót. A szobalány, aki azért jött, hogy kitakarítson a távozó vendégek után, a kis betonverandán ült, és könnyáztatta arccal morzsolgatta a rózsafüzérét.

A házban tikkasztó volt a hőség.

És hemzsegtek a legyek.

De hiába terjengett a rothadás szaga, vérnyomok nem voltak, és más egyértelmű jel sem utalt arra, hogy bűncselekmény történt. A tulumi zsaru pillanatok alatt átlátta, hogy neki ott nincs keresnivalója.

Még abban az órában becsörtettek a házba a kézi gázérzékelőt szorongató, fehér védőruhás emberek. A kanapén heverő, kővé dermedt anya mellén sátrat formázott a kinyitott, puha fedelű regény. A tinilány, akire a hálószobában, a bevetett ágyon fekve találtak rá, még most is görcsösen markolta a telefonját. A gondosan betakart kisfiú pedig úgy festett, mint aki az igazak álmát alussza a plüssmacijával.

A fehér ruhások megvizsgálták a tűzhelyet és a vízmelegítőt.

Aztán morózus arccal kivonultak a verandaajtón, hogy megnézzék a külső gázvezetéket. És ekkor fedezték fel a vércsíkot, majd az apát – már ami maradt belőle.

1. fejezet

MATT PINE

– Mi az, kemény volt az éjszaka? Úgy nézel ki, mint aki velünk aludt idekint.

Az ütött–kopott sakktáblára meredő Matt rá se hederített a viharvert arcú, fekete férfira. A Washington Square Park egyik asztalánál üldögéltek.

– Te nem fázol? Hol a kabátod?

– Hallgass már, Reggie – mondta Matt, és a kezével is tett egy csitító mozdulatot. – Próbálok koncentrálni. – És szőtte tovább ármányos terveit. Közben a kezét dörzsölgette, mert a parkon átsuhant egy kora reggeli fuvallat. Nagyon hűvös, sőt hideg volt, pedig már áprilist írtak.

Reggie derűsen krákogott, majd közölte:

– Felőlem koncentrálhatsz napestig. Úgyis mindegy, mit lépsz.

Matt két év alatt egyetlen partit sem nyert a West Village-i hajléktalan Bobby Fischer ellen. Néha eltűnődött, vajon miért került utcára ez a szuperintelligens fickó, de soha nem kérdezett rá.

Végül fogta a futóját, és leütötte a g7-en álló gyalogot.

Reggie fejcsóválva fogadta a lépést, mintha csalódást okozna neki.

– Egyenesen a buliból jössz, mi? – kérdezte, miközben merőn nézte a táblát.

– Ja, a Goddardban voltam – intett a fejével az egyetem kollégiuma, a Goddard Hall felé Matt. A fakóbarna téglatorony a park közvetlen közelében állt.

– A Goddardban? Szóval ott fűzted a gólyalányokat! – kacagott fel rekedtesen Reggie, aki többet tudott a New York Egyetemről, avagy NYU-ról, mint sok posztgrados diák. Lehet, hogy itt van a kutya elásva, gondolta Matt: lehet, hogy egykor ő is ide járt!

Furcsa volt, hogy nem tud Reggie-ről semmit, hiszen általában megnyíltak előtte az emberek: elmesélték az életüket, megosztották vele a titkaikat, gondjukat-bajukat. Matt nem tudta pontosan, miért van ez. Arra gondolt, hogy egyszerűen bizalomgerjesztő a képe, és talán az sem árt, hogy jobban szeret hallgatni, figyelni, mint beszélni. Reggie viszont nagyon tudta nyomni a sódert, és nyomta is szüntelenül, de a park előtti életéről nem árult el semmit. Matt ezért apró jelekből próbált következtetni a múltjára. A katonai jellegű, zöld sporttáskájából azt szűrte le, hogy talán katona lehetett, a makulátlanul tiszta kezéből, körméből pedig azt, hogy talán az egészségügyben dolgozott. Hol őszintének, hol erőltetettnek ható dumája miatt pedig az is felmerült Mattben, hogy talán azért leplezi a kilétét, mert szökésben lévő bűnöző. De azt sem tudta kizárni, hogy egyszerűen csak nehéz időket élt át, imád sakkozni, és nem érzi szükségét, hogy magyarázkodjon egy idegesítő egyetemista kölyök előtt.

– Ember! – kuncogott újfent Reggie. – Ott csapatod egész éjjel a kiscsajokkal! Mit szól ehhez a csini vöröskéd?

A kérdés alapjában véve jogos volt, de a szóban forgó vöröske épp előző nap szakított Matt-tel. Ebből fakadt a féktelen italozás a Lila Ködben, majd az utóbuli a Goddardban, aztán a hancúr az emeleten Deenával (vagy Danával?). És emiatt ült Matt a parkban hajnali hétkor, a virrasztástól kótyagosan. Ugyanis eltűnt a kabátja, amelynek zsebében ott lapult a koleszos belépőkártyája, a szobakulcsa meg a telefonja.

Reggie áthelyezte a bástyáját g8-ra, majd elégedetten Mattre villantotta sárga fogait.

– Nem értem, hogy kerültél ebbe a jeles tanintézménybe – mondta. Tekintetét a tanulmányi hivatal épületére szegezte, amelyen ott lengett az NYU lila zászlaja.

– Kezdesz úgy beszélni, mint az apám – mondta Matt, majd ő is a bástyájával lépett, méghozzá e1–re. – Sakk! – mondta, és Reggie-re nézett.

Reggie kilépett a királyával d8-ra, de miután Matt vezére g3-ra ment, rádöbbent, hogy nem védheti a mattot.

– Anyám! – hüledezett, majd átkiáltott a szomszédos asztalhoz:

– Hé, Elijah, ezt nézd meg! Ben Affleck fogta magát, és levert! – Reggie mindig Ben Afflecknek hívta Mattet. Így becézte a fehér zsúrpubikat.

– Óvakodj a hallgatag embertől! – folytatta prédikátoros hanghordozással. Úgy tűnt, hogy idéz valahonnan, de hogy honnan, azt Matt nem tudta. – Mert míg mások beszélnek, ő figyel. Míg mások cselekszenek, ő tervez. És amikor mások végre megpihennek, ő lesújt!

Aztán Reggie a befőttesgumival összefogott kötegből az asztalra pottyantott egy bankjegyet.

– Nem fogadok el tőled pénzt – mondta Matt, majd fölállt, és nyújtózkodva megropogtatta a csontjait.

– A túrót nem fogadod el! – felelte Reggie, és odapöckölte a bankót Matt elé. – Filmszakos vagy, jól jöhet még! – tette hozzá röhögve.

Matt kelletlenül fölmarkolta a pénzt, majd a város fölé beúszó sötét fellegeket nézte. Imádta a közelgő eső szagát.

– Legalább hadd vegyek neked reggelit a menzán – mondta. – Még van néhány a kajajegyem.

– Á, nem kell – felelte Reggie. – A múltkor nem úgy néztek ki, mintha örülnének nekem.

Reggie-nek igaza volt. Mióta az NYU jól szituált diákságának köreiben mozgott, Matt megtanulta, hogy a limuzinliberalizmusnak azért van határa. Sok társa amolyan csodabogárnak tartotta az apolitikus középnyugati fiút.

– Szard le őket magasról – mondta, és intett Reggie-nek, hogy menjen vele. De ekkor megszólalt a háta mögött egy ismerős hang.

– Szóval itt vagy! Égen-földön kerestünk.

Matt szembetalálta magát Phillippel, a koleszfelügyelő sráccal. Ugyan miért keresi? Hiszen többnyire csak akkor bukkan föl, ha túl hangos a zene, vagy belengi a folyosót a fű illata…

– Szövetségi ügynökök várnak a koleszban – mondta aggodalmas hangon Phillip. – Beszélni akarnak veled.

– Szövetségi ügynökök?

– Igen. Már hatkor megjelent az FBI. Azt mondták, nem veszed föl a telefonodat.

– Mit akarnak? – kérdezte Matt. Arra tippelt, hogy a bátyjáról lehet szó. Hiszen a nyomorult dokusorozat óta minden Dannyről szól.

– Nem tudom. De ha olyan üzelmeket folytatsz a koleszen kívül, amilyeneket nem kéne, akkor én…

– Nyugi, haver, nem folytatok… – Matt nagy levegőt vett. – Kösz, hogy szóltál. Megyek, megnézem, mit akarnak.

Phillip elgyötörten sóhajtott, majd elballagott.

– Gáz van? – kérdezte Reggie.

– Jobb, ha megyek, hátha kiderül. Áttehetjük a reggelit az esőnapra?

Reggie bólintott.

– Nagyon vigyázz, Affleck. Mert ha reggel hatkor bezörget hozzád az FBI, abból nemigen sülhet ki semmi jó.

Matt félóra múlva a kis kollégiumi ágyán ült, forgott vele a szoba.

Az FBI-os ügynöknő, akinek a nevét nem jegyezte meg, beszélt hozzá, de összefolytak a szavai. Miután Matt nem reagált, a nő aggodalmas arccal letérdelt elé. A társa pedig, a sötét öltönyös, szikár ürge, a háttérben toporgott.

– Beszéltem a dékánnal – mondta az ügynöknő. – Kerítettek egy gyászterapeutát. És a mulasztott órák miatt sem kell aggódnia.

Matt föl akart állni, de megroggyant a térde és kiszaladt a fejéből a vér. Az ügynöknő visszaültette az ágyra.

– Mind a négyen? – kérdezte Matt. A nő már kétszer is mondta, hogy igen, de ő nem hitt a fülének.

– Nagyon sajnálom.

Anya!

Apa!

Maggie!

Tommy!

Matt ismét fölállt, motyogott valamit, és kibotorkált a mosdóba. A vécé előtt térdre rogyott, és kiadott magából mindent. Aztán ki tudja, meddig kuporgott még a padlón, és ölelgette a vécécsészét.

Egy idő után halkan rákopogtak.

– Egy perc, és jövök – nyögte ki nagy nehezen. A mosdókagylóba csimpaszkodva föltápászkodott, majd megnyitotta a csapot, vizet paskolt az arcára, és a tükörbe pillantott. Pont úgy nézett ki, ahogy érezte magát.

A szobában már csak az ügynöknő várta, a társa időközben felszívódott.

– Ilyesmi hogy fordulhat elő? – kérdezte Matt. Mintha messziről hallotta volna a saját furcsa, idegenes, rekedtes hangját.

– A feltételezések szerint véletlen baleset volt. Gázszivárgás. De még vizsgálódunk, igyekszünk alaposan feltárni az ügyet. Ezen dolgozik az FBI is, meg a külügy is. Kapcsolatba léptünk a mexikói hatóságokkal. Tudom, hogy ez a lehető legrosszabb pillanat, de muszáj feltennem néhány kérdést.

Matt lehuppant az ágyra, és bólintott.

– Tudomásunk szerint üdülni mentek – mondta az ügynöknő.

– Aha. A húgomnak meg a kisöcsémnek tavaszi szünete van. – Matt hangja elcsuklott. – Az utolsó pillanatban döntötték el, hogy mennek. Nekem nem most van a szünetem, úgyhogy én nem tudtam… – A könnyeivel küszködő Matt nem tudta befejezni a mondatot.

– Mikor hallott felőlük utoljára?

Matt ezen elgondolkodott.

– Anya írt a reptérről, mielőtt elutaztak. És pár napja Maggie-től is jött egy üzenet. Belényilallt a lelkifurdalás. Ugyanis nem válaszolt a húgának, sőt el sem olvasta, amit írt.

– És az édesapja?

Matt a fejét rázta. Tompa, érzéketlen volt minden tagja. Nem beszélt az apjával, amióta összevesztek a téli szünetben. Elszorult a szíve. Utoljára azt mondta az apjának, hogy…

– Fontos lenne, hogy lássuk azokat az üzeneteket. Ahhoz, hogy felderítsük az összefüggéseket, össze kell raknunk az események időrendjét. Úgyhogy, ha nincs ellene kifogása…

– Persze, persze. Csak az van, hogy a telefonom a kabátzsebemben maradt, és a kabátomat elhagytam valahol az éjjel.

– Tudja, hogy hol? – kérdezte az ügynöknő. Együttérzőn csengett a hangja, de most már kissé türelmetlenül is.

– Azt hiszem, a kocsmában – mondta Matt. Eszébe jutott, hogy mielőtt kiosont a lánykoleszból, csak a kis kupacba hajigált ruháit kapkodta magára. Tehát a kabátja csak a kocsmában lehet…

Az ügynöknő bólintott.

– Odaviszem.

– Nem hiszem, hogy ilyenkor nyitva lennének.

– Hogy hívják a kocsmát?

– Lila Köd. Keleti Tizenharmadik utca.

A nő elővette a telefonját, majd a szoba távoli sarkába ment. Kinézett az eső pettyezte ablakon, és halkan mormogva osztogatta parancsait.

– Nem érdekel. Mondd meg, hogy küldjenek oda valakit most rögtön! – közölte, majd visszafordult.

– Készen áll, hogy velem tartson a kocsmába? – kérdezte, és már indult az ajtó felé.

Matt – mintegy transzállapotban – bólintott.

– Esetleg fölvehetne egy dzsekit, vagy hozhatna ernyőt – mondta a nő, de Matt megrázta a fejét, és már indult is.

A folyosón kisebb csődület verődött össze. Matt nem tudta, vajon máris elterjedt a szörnyű hír, vagy csak azt hiszik a többiek, hogy őt tartóztatták le valamiért?

Az ügynöknő, akinek a nevét továbbra sem tudta fölidézni, utat tört a bámészkodó diákok között.

– A média már megneszelte a dolgot? – kérdezte a liftben Matt.

Az ügynöknő sokatmondó pillantása elárulta, hogy mindent ért.

– Igen, de a családnevüket nem közölték. Várnak, amíg értesítjük a hozzátartozókat.

– Tudja, mi lesz, ha megtudják, ugye? – kérdezte Matt, és elborzadva megrázta a fejét. Az istenverte Netflix-dokusorozat…

A nő bólintott.

Aztán kitárult a liftajtó, és szembetalálták magukat a prédára éhes riporterhordával meg a villogó vakukkal.

2. fejezet

Matt kábán ülte végig az utat a Greenwich Village-ben araszoló autó hátsó ülésén. Fejbe verte a szörnyű hír, meg a paparazzók rázúdított kérdései: Miért nem volt Mexikóban a családjával? Milyen érzés? Maga szerint tényleg baleset volt? A bátyja tudja már?

Az ügynöknő elszántan nyomult át a tömegen, Mattet a csuklójánál fogva rángatta maga után. Amikor egy kamerás ember elállta az útjukat, a nő higgadtan felmutatta a jelvényét, és tetőtől talpig végigmérte, mire a fickó szépen eloldalgott. Pedig a New York-i lesifotósok nem gyáva nyulak, de a kamerás nyilván érezte, hogy ezzel a nővel nem ajánlatos szórakozni.

Matt kibámult az ablakon. A vizes úttestet pirosra mázolta a féklámpák fénye. A fiúnak megint eszébe jutottak a tülekedő riporterek. A bátyja tudja már?

Dannynek persze se tévéje, se telefonja, és nem is netezik. De az apjuk sokszor mondogatta, hogy a börtön falain így is fénysebességgel hatolnak át a hírek, különösen a rossz hírek. És Dannynek, aki a film miatt amolyan celebféle lett, nyilván hamar a fülébe jut…

A kocsi végül megállt a Lila Köd előtt. Nappali fényben sokkal koszosabbnak, lepukkantabbnak tűnt a krimó. Az ajtót védő görgős fémredőnyt graffiti borította, a járdára hányt kukazsákokon tócsákba gyűlt az esővíz. A ponyvatető alatt melegítős férfi ugrándozott egy helyben. Bekukucskált az autóba, mintha épp őket várná, majd közelebb lépett.

– Maguk jöttek a szövetségiektől? – kérdezte, és az ablakhoz hajolt. Az erős testalkatú, kopaszodó férfinak a hidegben is izzadt a homloka.

– Keller különleges ügynök – mondta merev, hivatalos hanghordozással a nő. Matt végre megtudta a nevét…

– Hívtak, hogy valami gond van a klubnál – mondta brooklyni akcentussal a melegítős fickó. – De mi tisztán, jogszerűen működünk, úgyhogy nem értem…

– Nem érdekel, hogy tisztán működnek-e – vágott a szavába Keller ügynök, aki a jelek szerint végzett a tapintatos, beteglátogatós finomkodással. – Ez a fiú itt hagyta a kabátját – intett a hátul ülő Matt felé. – A zsebében van a telefonja. Úgyhogy be kell engednie minket.

A Lila Köd tulaja némi ajakbiggyesztő-csücsörítő tétovázás után azt kérdezte:

– És van-e, öö, izé… házkutatási parancsuk?

Keller ügynök vetett rá egy szúrós pillantást.

– Hozzak? Visszajöhetek néhány ügynökkel, mondjuk, este tizenegykor. Ki tudja, mire bukkanunk…

A tulaj megadóan feltette a kezét.

– Nézze, én kihoznám a srác cuccát, ha itt lenne – mondta. – Csak hát nálunk az van, hogy a kidobóemberem elviheti, amit zárás után itt talál.

– Szuper – mondta Keller ügynök, és fújt egyet. – Akkor kéne a kidobó neve és címe.

– Nem tudom, megvan-e a…

– Neve, lakcíme. Különben megint ott tartunk, hogy gond van.

– Jó, jó. Egy perc.

Keller ügynök bólintott. A tulaj bement a kocsmába, majd hamarosan visszajött egy Post-it cédulával, amelyre lefirkantotta a kért infókat. A nő kikapta kezéből a cetlit, majd nagyot zökkenve indított.

Húsz perc múlva befordult a Tribeca negyed egyik üvegtornyának mélygarázsába, és az ellenőrző pontnál megállt. Az őr megvizsgálta az igazolványát, majd intett, hogy hajtson be.

– Itt lakik a kidobóember? – csodálkozott Matt, miközben egy nagy kört írtak le az alagsorban. Nem tűnt életszerűnek, hogy egy kocsmai izomagy ilyen jó környéken lakjon, pláne ilyen elit házban.

– Nem – felelte az ügynöknő. – A kollégáimat küldtem el, hogy kerítsék elő.

– És itt mi van?

Keller ügynök beállt néhány egyforma, sötét szedán mellé, majd azt felelte:

– Valakinek tudatnia kell a hírt a bátyjával.

– Álljon meg a menet! Mi van? – fakadt ki Matt, majd miután bogozgatta egy kicsit a nő szavainak értelmét, hozzátette: – Na ne.

Hosszú csönd telepedett rájuk. Keller ügynök fürkész tekintettel méregette Mattet, majd megszólalt:

– Tudom, hogy nagyon nagy kérés. És nyilván nem érezhetem át, hogy min megy most keresztül, mert el sem tudom képzelni. De beszéltem a nagynénjével, és szerinte a szülei azt akarnák, hogy a bátyja magától tudja meg.

Matt karján fölállt a szőr.

– A bátyám itt van? – szólalt meg végül, de ő is tudta, hogy hülyeséget kérdez.

– Nem egészen. Föl kell mennünk a tetőre.

Matt, aki életében először utazott helikopteren, nem tudta, hogy emiatt remeg-e a gyomra, vagy az utóbbi fél nap szürreális eseménysorának hatására. A Hudson folyó vize háborgott, az ég nyomasztóan szürke volt.

A Matt mellett egyenes derékkal, kifejezéstelen arccal ülő Keller ügynök nem volt valami csevegős fajta. Továbbá úgy tűnt, hogy a multitaskingnak sem híve, hiszen nem bámulta a telefonját, és újságot sem olvasott. Az volt a dolga, hogy elkísérje Mattet a New Yorktól északra, Dutchess megyében lévő Fishkill Büntetés-végrehajtási Intézetbe, úgyhogy ezt tette. Matt soha nem értette, hogy Dannyt, akit azért ítéltek el, mert megölte a barátnőjét Nebraskában, miért New York államban tartják fogva. A Fishkill már a harmadik börtön volt, ahol a bátyja a hét év alatt megfordult.

Amikor a helikoptert megzötyögtette a szél, Mattnek eszébe jutott a kisöccse, Tommy. Ha repülőn utaztak, a legkisebb turbulencia is elég volt ahhoz, hogy görcsösen markolja a karfát az egész család – kivéve a kisfiút, aki önfeledten kacarászott. Ő egy csöppet sem félt. Most is odalenne a gyönyörűségtől, hogy helikopterezhet…

Matt elfojtotta a feltörő zokogást. Látta maga előtt a mexikói gépen ülő Tommyt, akinek sejtelme sincs róla, hogy ez élete utolsó légi útja.

A kis repteret, ahol landoltak, erdő-mező vette körül. Matt kicsatolta az övét, levette a fülvédőjét, és kiszállt. Ösztönösen lebukott, ahogy a filmekben ezerszer látta. Keller ügynök viszont, aki előtte haladt, egyenes derékkal sétált el a propeller alatt.

A leszállópálya aszfaltcsíkjának szélén fekete SUV parkolt. A nő váltott pár szót a karót nyelt férfival, aki a kocsi mellett állt. Nem az a fickó volt, akit Matt a koleszban már látott, de hasonlított rá. Sötét öltöny, napszemüveg, kifejezéstelen arc: Neo a Mátrixból. Miután Keller ügynök és Matt beült hátra, az autó nekivágott a kis vidéki utaknak.

Mire szemük elé tárult a betonerődítmény, Matt tenyere izzadt, a szíve pedig hevesen kalapált. Lassanként tudatosult benne a kegyetlen valóság.

Ők négyen tényleg nincsenek többé.

És hamarosan meg kell fosztania a bátyját mindattól, amije még maradt ezen a világon.

3. fejezet

EVAN PINE

ELŐTTE

– Evan, nagyon örülök, hogy el tudott jönni – mondta dr. Silverstein, és intett a férfinak, hogy foglaljon helyet vele szemben, a bőrkanapén.

Evan tekintete tétován körbejárta a rendelőt. Berámázott diplomák, oklevelek, rendezett íróasztal, állóóra… Ez utóbbi kissé kilógott a sorból: nemigen illett a jellegtelen, funkcionális, sallangmentes irodakomplexumba.

– Elnézést, hogy a múlt hetet kihagytam – mondta Evan. – Nyugodtan számolja fel az elmulasztott…

– Ugyan már. Láttam a híradóban, hogy mi történt. És nagyon sajnálom, Evan.

Folyton a nevét ismételgeti… Evan gyanította, hogy ez valami szakmai fogás lehet. Szinte látta Silverstein doktornő jóval fiatalabb kiadását, amint szorgosan jegyzetel az előadáson. Emlegessék sűrűn a páciens nevét, hogy érezze a törődést!

De Evan hamar belátta, hogy a nő nem szolgált rá a savanyú cinizmusára. Hiszen jó terapeuta, és nyilván nehéz kezelni egy olyan embert, aki csak a házastársi ultimátumnak engedve jár el hozzá.

– Akkor most mi lesz? – kérdezte dr. Silverstein. – Mármint Dannyvel, jogilag.

Evan erről nem akart beszélni, de ott, a rendelőben nem volt menekvés.

– Az ügyvédek szerint itt a vége. A Legfelsőbb Bíróság nem hajlandó tárgyalni az ügyét, úgyhogy ennyi.

Evan vállat vont, Silverstein doktornő pedig együttérzőn nézett rá, majd megkérdezte:

– És hogy van Danny? Sikerült beszélni vele?

Evan maga elé képzelte a fia arcát, meg a fülére szorított, mocskos telefonkagylót, abban a tudatban, hogy alighanem ott, a Fishkillben, vagy valami más koszfészekben fog rohadni holta napjáig.

– Jobban fogadta, mint vártam. Szinte végig a Linkin Parkról beszélgettünk.

Dr. Silverstein kíváncsian nézett Evanre, aki rádöbbent, hogy a nőnek fogalma sincs, miről beszél.

– Az egy együttes – magyarázta. – Mielőtt felhívtam Dannyt a hírrel, hallottam a rádióban, hogy az énekesüknek aznap lenne a születésnapja. Pár éve halt meg. Dannyvel annak idején… – Evan itt elhallgatott. Gondolatai elkalandoztak: felidézte, ahogy viszi haza Dannyt az amerikaifoci-edzésről, és az izzadt, emberszagú fia tökig feltekeri a hangerőt, és együtt üvöltik a Numb szövegét.

– Szerették az együttes zenéjét, és ez kapocs volt kettejük között? – kérdezte a terapeuta.

Evan önkéntelenül elmosolyodott.

– Danny gimis korában odavolt azért a bandáért, és én nem értettem, hogy miért. Iszonyú dühösek a dalszövegeik. A tinédzserkori világfájdalomról szólnak, meg a pocsék apa-fiú kapcsolatokról. Pedig a mi kapcsolatunk ettől nagyon távol állt.

Inkább a Matthez fűződő viszonyára illettek azok a dalok…

– A család többi tagja hogy birkózik meg a hírrel? Például Olivia? – Evan tavaly óta egyedül járt dr. Silversteinhez, előtte viszont kéthetente elzarándokolt ide az egész Pine-klán. Minden második szombaton családterápián vettek részt, így a doktornő jól ismerte őket és a diszfunkcióikat.

– Liv? Szerintem tudomásul vette, hogy Danny nem jön ki onnan többé.

– És magából ez milyen érzéseket vált ki?

Evant eleinte bőszítette a felesége hozzáállása. Most viszont már irigyelte Oliviát, amiért nem érzi úgy magát minden ébren töltött percében, mintha samott-téglát kötöttek volna a két lábára, és bedobták volna a Michigan-tóba. Evan egyszer olvasott a száraz fulladásról, azaz arról, hogy a vízből kimentett ember még órákkal, sőt napokkal az eset után is a lassú haldoklás állapotában van. Az utóbbi hét évben ő is úgy érezte magát, mintha a károsodott belső szerveiből apránként kilopnák az oxigént…

– Megértem – mondta. – Mindenkinek meg kell birkóznia ezzel valahogy.

Dr. Silversteinnek az arcára volt írva, hogy átlát a szitán, azaz Evan kényszeredett, magára erőltetett józan belátásán. De alighanem úgy gondolta, hogy aznapra elég lesz a vájkálásból.

– És a gyerekek?

– Maggie elég jól viseli – mondta Evan, és most, hogy a lánya került szóba, ismét elmosolyodott. – Most végez a gimiben, úgyhogy van dolga bőven. De ő mindig is hű harcostársam volt. Szentül hiszi, hogy a nagytesója ki fog szabadulni, mondjon bármit a Legfelsőbb Bíróság.

Dr. Silverstein szomorkás mosolyt villantott a férfira.

– Tommy… Hát, ő még kicsi ahhoz, hogy felfogja – folytatta Evan. – És Liv nagyon óvja ettől az egésztől.

Nem sokkal azután, hogy Dannyt letartóztatták, kiderült, hogy Liv – szülőképes korának előrehaladott szakaszában, ahogy az orvos diplomatikusan fogalmazott –, babát vár. Nem terveztek több gyereket, és a lehető legrosszabbkor jött a dolog, de végül mégis a terhesség, majd a kisfiuk mentette meg őket. Különösen Livet…

Silverstein doktornő kivárt: hagyta, hogy hosszúra nyúljon a pillanat. Ez is egy szakmai fortély, gondolta Evan: hagyjuk, hogy a páciens törje meg a csendet.

De ő nem harapott rá a csalira, így a terapeuta végül megkérdezte:

– És Matthew?

Evan a padlót nézte.

– Azóta sem beszéltünk.

– Mióta is, úgy négy hónapja? – kérdezte tárgyilagos, ítélkezéstől mentes hangon a nő.

Evan bólintott, majd keresztbe fonta a karját. Nem akart ebbe belemenni, de meglepte, hogy dr. Silverstein nem erőlteti a dolgot.

A terapeuta elgondolkodva nézte egy darabig.

– Egy traumatikus esemény után – szólalt meg végül –, és szerintem ez a bírósági döntés bízvást nevezhető traumatikusnak… Szóval ilyenkor néha jót tesz egy családnak, ha úgymond, újraindítják a gépet, azaz kimozdulnak egy időre a megszokott környezetükből. Kikapcsolódnak.

– Arra gondol, hogy menjünk el üdülni? – kérdezte kis szünet után Evan, vigyázva, hogy normálisan csengjen a hangja. Azaz ne úgy, mintha azt kérdezné: Te meg mi a faszomról beszélsz?

– Például. De az is jó, ha egyszerűen csak együtt töltenek egy kis időt, az egész család.

– Az pompás lenne, de nem tudjuk megoldani. Mármint anyagilag.

Evan fújt egy nagyot. Döntött: ha már kifizette ezt az alkalmat, akár kaphat is valamit a pénzéért!

– Elküldtek – mondta.

– Kicsoda? – kérdezte aggodalmas hangon a terapeuta. – Úgy érti, a munkahelyéről? – kapcsolt aztán.

– Aha – felelte Evan. – Huszonöt év után egyszer csak bumm! – És robbanást imitált a két kezével.

– Mi történt? – kérdezte dr. Silverstein, és az állóórára villant a tekintete. Mintha attól félne, hogy kifutnak az időből.

– Csak az, ami így is, úgy is elkerülhetetlen volt.

– Ezt hogy érti, Evan? – kérdezte a nő, és ujjait összekulcsolva, ültében előrehajolva felvette az intenzív szemkontaktust.

– Úgy, hogy nem hibáztathatom őket. Egy nagy könyvelőcégnél dolgoztam, és a kiszámlázható óráim száma drasztikusan visszaesett, pláne mióta átmentem a chicagói irodába. Fél éve elvesztettem a legnagyobb ügyfelemet. És hát, lássuk be, a nagy felhajtás sem tett jót.

– Mármint a dokumentumfilm?

Evan igyekezett megőrizni a nyugalmát. Ugyan mi más miatt lett volna körülöttük felhajtás? Mi más miatt érdekelt volna bárkit is Danny Pine sorsa? Mi más miatt lett volna országos hír, hogy a Legfelsőbb Bíróság nem vizsgálja felül a fiára kiszabott életfogytiglant? Mi más miatt áltatta volna magát azzal, hogy Danny hét hosszú év után hazajöhet? Mi más miatt, ha nem a popkulturális jelenséggé vált filmsorozat, az Erőszakos természet miatt?

– Aha – mondta végül Evan. – Látta, ugye?

– Igen, láttam.

– Hát, akkor tudja, miről beszélek.

– Nem egészen értem, mire gondol.

– A film alapján komplett bolondnak nézhettek.

– Ez nem igaz – mondta a terapeuta, mire Evan csalódott pillantást vetett rá. – Szerintem olyan apának nézhették, aki porig van sújtva, mert a fiát igaztalanul elítélték gyilkosságért.

– És aki komplett bolond.

Dr. Silverstein nem válaszolt, de Evan látta a szemén, hogy egyetért vele.

A nagy kérdéseket, amelyek az utóbbi héten szünet nélkül nyomasztották, a nő szerencsére kerülte. Mivel fog pénzt keresni? Miből fizeti mostantól a jelzálogot? Hát Maggie tandíját?

– Jól van?

Evan hátradőlt, és nagyot fújt.

– Vicces, de amikor hívtak, hogy a bíróság elutasította a fellebbezést, éppen egy Linkin Park-számot hallgattam. Nem sokkal az énekes halála előtt jött ki. Az évek során mintha elpárolgott volna belőle az indulat. Egyre melankolikusabb dalokat írt. – Evan nagyot nyelt, mert összeszorult a torka. Érezte magán dr. Silverstein fürkésző tekintetét.

– Abban a számban arról énekel, hogy kit érdekel, ha a sok millió csillag közül egy kihuny – folytatta.

A terapeuta szeme összeszűkült.

– Ennek a zenekarnak az énekese hogyan halt meg?

– Öngyilkos lett – felelte Evan. A szó velük maradt: ott lógott kettejük közt a levegőben.

– Evan – szólalt meg végül roppant komolyan dr. Silverstein. – Ugye, nem…?

– Nem, dehogy.

A terapeuta közelebb hajolt.

– A gyógyszerek, amiket szed – mondta szelíden –, van, akinél erőszakos gondolatokat váltanak ki.

– Ki ne felejtse a fáradékonyságot, a szexuális problémákat meg az álmatlanságot. Mert azok is pont kapóra jönnek, ha az ember eleve depressziós.

Dr. Silverstein elfintorodott.

– Értékelem a humorát, de most komolyan beszélek. A gyógyszerei szuicid gondolatokat válthatnak ki. Becsaphatják a pácienst: elhitethetik vele, hogy csak egyetlen megoldás van.

Vagy elérhetik, hogy a páciens végre szembesüljön a valósággal.

– Semmi oka az aggodalomra, doktornő – mondta Evan. – Jól vagyok.

De látta a nő arcán, hogy nem hisz neki.

Hiszen jó terapeuta…

Részlet az

ERŐSZAKOS TERMÉSZET

című dokumentumfilm-sorozatból

1. évad, 1. epizód

Holttest a pataknál

Sötét képernyő, segélyhívás hangfelvétele.

TELEFONKÖZPONTOS Segélyhívó központ, miben segíthetek?

HÍVÓ (hangosan szuszog) A pataknál vagyok, a Stone Creeknél, a kutyámat sétáltatom. Van itt egy holttest, öö… azt hiszem, egy lány.

A háttérben kutya ugat rémülten.

HÍVÓ Azonnal ide kell küldeniük valakit!

KÖZPONTOS Egy pillanat, uram. Azt mondja, egy lány fekszik ott? Lélegzik?

HÍVÓ Nem! A feje… Csupa vér… Te jóságos ég!

Inzert – helyi híradó képsorai.

MŰSORVEZETŐ Áttörés történt Charlotte Rose meggyilkolásának ügyében. Az adairi tinédzsert utoljára egy házibulin látták, majd agyonverve találtak rá a Stone Creek nevű pataknál. Forrásaink szerint ma este letartóztatták az áldozat barátját, Daniel Pine-t…

BELTÉRI FELVÉTEL, STÚDIÓ (inzert hangját elnyomva) Louise Lester, Téves Ítéletek Intézete

LESTER Először szkeptikus voltam. Hiszen ezrével fordulnak hozzánk a magukat ártatlannak valló elítéltek, és ezúttal nem is az elítélt jelentkezett, hanem a tizenkét éves húga. De aztán megvizsgáltuk a per jegyzőkönyvét. (Lester viszolyogva csóválja a fejét.) A vád elmélete szerint Charlotte a házibulin közölte Dannyvel, hogy terhes, és emiatt veszekedtek. Utána Danny nagyon lerészegedett, és valamikor a buli után újra összekaptak. Danny ekkor ellökte Charlotte-ot, aki beütötte a fejét, és meghalt. A pánikba esett Danny talicskában eltolta a holttestet a patakhoz, és egy nagy kővel szétzúzta a lány koponyáját, így Charlotte fejéből csak véres massza maradt. Ez tehát a vád verziója. Csakhogy a fiú ruhája nem volt véres, és DNS-mintát vagy más tárgyi bizonyítékot sem találtak. Az égvilágon semmit. Önök szerint mennyire életszerű az, hogy egy részegen tántorgó tinédzser minden nyomot eltüntet maga után? Ráadásul az is kiderült, hogy az ügyész felmentő bizonyítékot tartott vissza, amelyről a védelem így nem tudhatott…

4. fejezet

MATT PINE

A salakbeton falú helyiségben szúrós vegyszerszag terjengett. Matt a vele szemben ülő Keller ügynököt méregette, aki nem volt a szavak embere, viszont áradt belőle a magabiztosság. A fiút valamelyest megnyugtatta, hogy a nő még most is higgadt, összeszedett benyomást kelt. Pedig a maximális biztonsági fokozatú börtönt csupa gyilkos és erőszaktevő, azaz a söpredék söpredéke lakta, és tompán hallatszott is az elkárhozott lelkek óbégatása.

– Nem sietik el – jegyezte meg Matt, csak hogy megtörje a csendet. Már jó félórája üldögéltek ott.

Keller ügynök bólintott.

– Gyerekkorunk óta nem láttam – folytatta Matt, hogy levezesse az idegességét. Soha nem látogatta meg a bátyját a börtönben. Az apjuk szerint Danny akarta így, hogy a testvérei ne lássák ketrecbe zárt állatként.

Matt agyában így kimerevedett a kép. Most is a régi Danny, a tipikus kisvárosi futballsztár élt az emlékezetében. A bátyja nem volt egy Tom Brady, de a nebraskai Adairben, ahol a péntek esti meccs majdnem akkora esemény, mint Texas isten háta mögötti vidékein, a város üdvöskéjének számított.

– Hány éves volt, amikor a bátyját elvitték? – kérdezte Keller ügynök. Érződött a hangján, hogy le kell küzdenie a bájcsevej iránti averzióját.

– Tizennégy.

Újabb bólintás.

– És közel álltak egymáshoz? Mármint azelőtt, hogy…

– Igen – hazudta Matt. Kiskorukban tényleg órákig eljátszottak együtt: bunkert építettek, fára másztak, legóztak. De miután a gimis Danny amolyan helyi celeb lett, az öccse kikerült a pixisből. Ráadásul az apjuk és Danny közti szoros kapcsolat szinte elszívta a levegőt Matt elől, akit Evan Pine észre sem vett.

Aztán meggyilkolták a gyönyörű Charlotte-ot. Utoljára egy gimis házibulin látták, majd ismeretlen helyen agyonverték, és a házuk közelébe, a patakpartra vitték a holttestét. A rendőrök vérnyomokat találtak a talicskában, amelyet a Pine-ék telkén is áthaladó ösvény mellett, az elburjánzott bozótban rejtettek el. Senki sem értette, hogy miért vitték oda Charlotte holttestét, és miért verték szét utólag a fejét egy nagy kővel. Csak abban volt biztos mindenki, hogy a tettes kizárólag Charlotte barátja, Danny Pine lehet.

Akkor minden megváltozott. A Pine család számára az volt a nulladik év. Charlotte előtt, Charlotte után, időszámításunk előtt, időszámításunk szerint… Most viszont, legalábbis Matt számára, elérkezett az újabb nulladik év.

– Tehát nem látta, amióta… – Keller ügynök nem fejezte be a mondatot.

– A szüleink nem vittek el minket a tárgyalásokra. Telefonon beszéltünk Dannyvel, de látni nem láttam.

Matt Charlotte meggyilkolásának éjszakáján látta utoljára a bátyját. Az az éjszaka más okból is mérföldkő volt az életében, hiszen megbeszélték Jessica Wheelerrel, hogy meglóg otthonról, és találkoznak. Mattnek akkor, kilencedikes korában, még nem volt telefonja, így a lány, a hetek óta tartó flörtölés csúcspontjaként, egy cédulát csúsztatott oda neki a természetismeret órán. Még piros szalaggal is átkötötte a kis kockává hajtogatott papírt, amely így olyan volt, mint egy miniatűr csomag.

Matt jól emlékezett rá, hogy hevesen kalapált a szíve, miután kioldotta a szalagot, és elolvasta az üzenetet:

TALI ÉJJEL 3-KOR A DOMBTETŐN?

IGEN VAGY NEM

EGYIKET KARIKÁZD BE!

A Dombtető a patakhoz közeli, félreeső kis magaslat csúcsát jelentette. Híres találkahely volt, a csillagbámulás és a rossz döntések gyakori színtere. Matt persze az igent karikázta be, de így is elképedt, amikor valóban ott találta a zseblámpát szorongató, pizsamás-papucsos Jessicát. A hideg fűben hevertek és bámulták a tintafekete égboltot pettyező csillagokat, meg a hold előtt elúszó felhőket.

– Tisztára, mint a Séta a múltba csillagbámulós jelenete – szólalt meg Matt. – Láttad a filmet?

Jessica a fejét rázta.

– Régi film, és nem valami jó. A Nicholas Sparks-adaptációk ritkán jók. De az a jelenet nagyon ott van.

– Te mindig így odavoltál a moziért? Mert mindenről valami film jut eszedbe.

Matt elmosolyodott.

– Bocsi – mondta. – A családomnak is az agyára megyek.

– Szerintem ez cuki.

– Én is filmeket akarok csinálni. Az NYU-n eszméletlen jó filmsuli van. A nagypapám azt mondta, még mielőtt beteg lett, hogy a film korunk költészete.

Jessica szembefordult Matt-tel.

– Nicholas Sparks… A Szerelmünk lapjait láttad?

– Persze. A kritikusok szidták, de klasszikus kultuszfilm lett. Az esőben csókolózós jelenet sokak szerint…

Jessica Matt szájára tette az ujját. Aztán elhúzta, és puhán összeért az ajkuk. Ryan Gosling és Rachel McAdams elbújhatott mellettük.

Matt önkéntelenül megérintette a száját. Szinte érezte az enyhe, bizsergető áramütést idéző, minden porcikájában szétáradó…

Aztán felpattant az ajtó.

– Matty?

Matt fölpattant. Az előtte álló őrizetes meghökkentő látványt nyújtott: a suli futballsztárjából felnőtt férfi lett. A jóképű, markáns, szögletes állkapcsú Danny egykor oly tiszta, kék szemében bujkált valami acélos keménység, és a tekintete egyértelműen elárulta, hogy nem örül az öccsének.

– Hogy kerülsz ide? – vonta kérdőre. – Megmondtam Apának, hogy ne…

Dannynek torkára forrt a szó. Keller ügynök felé fordult, és gyanakvóan méregette.

– Maga kicsoda?

– Mi lenne, ha leülnél? – válaszolt a nő helyett Matt.

Danny állva maradt. Az őt kísérő börtönőr végül kihúzott neki egy széket.

– Üljön le, Dan.

Az őr szigorú hangjába némi aggodalom is vegyült, mintha tudná, mi készül.

Danny leült. Még mindig merőn nézte az öccsét.

– Hagyjuk őket magukra egy percre – szólalt meg Keller ügynök.

Az őr kapva kapott az alkalmon, hogy leléphet. Most már egyértelműen látszott, hogy ő is tudja, mi készül.

– Mi a franc folyik itt, Matty?

A könnyeivel küszködő Matt nagyot nyelt. Öklömnyi csomó ült a torkában.

– Baleset történt – szólalt meg végül.

– Baleset? – visszhangozta Danny. – Miféle baleset? Miről beszélsz?

– Apa, Anya, Maggie, Tommy. Mexikóba utaztak a tavaszi szünetre. Nincsenek többé, Danny.

– Nincsenek többé? – ismételte a bátyja. Érződött a hangján, hogy páni félelem tölti el, és nem akar hinni a fülének.

– Gázszivárgásra gyanakszanak. A bérelt nyaralójukban történt – folytatta Matt.

Danny mindkét kezével az asztalra tenyerelt, és hátradőlt, mintha minél messzebb akarna lenni attól, amit az öccse mondott. Az állán folyamatosan mozgott egy izom. Aztán szólásra nyílt a szája, de mintha kitépték volna a torkából a szavakat.

Matt a következő tíz percben végignézte, ahogy a bátyja darabokra hullik szét. Ugyanúgy, ahogy ő reggel…

Végül kopogtak, és bedugta a fejét az őr.

– Vissza kell mennünk – mondta. – Búcsúzzanak el. – Mielőtt becsukta az ajtót, még vetett Dannyre egy nyomatékos pillantást. – És szedje össze magát – tette hozzá.

Danny letörölte az ingujjával a könnyeit. Matt hamar rájött, hogy miért mondta az őr, amit mondott: azért, mert itt nem ajánlatos gyengének mutatkozni.

– Majd hívlak, ha már többet tudok – mondta.

Danny nem felelt.

Matt nem tudta, mit mondhatna még. A szüleik és a testvéreik nincsenek többé, ők ketten pedig alig ismerik egymást…

Az őr ismét belépett. Kikísérte Dannyt, aki az ajtóból még visszafordult.

– Ne gyere ide többet, Matty – mondta, majd nagyot nyelt. – Apáék épp eleget pazaroltak rám az életükből. Te ne vesztegesd rám az idődet.

És már ott sem volt.

– Jól van? – kérdezte a belépő Keller ügynök, aki szemtanúja volt az elválásuknak.

Matt nem felelt. Haragudott a nőre, amiért erre kényszerítette.

Hamarosan megjelent egy másik őr, és kivezette őket a fegyintézetből. A cementpadlóra festett sárga vonal mentén haladtak. Matt érezte, hogy fentről, az emeleti cellákból sokan nézik. Míg várták, hogy felberregjen az ajtó és kimehessenek, szemügyre vette a sivár börtönt. A hosszú folyosó túlsó végén megpillantotta Dannyt, akit a cellájába kísért a smasszer.

A bátyja még most is hetykén, peckesen lépkedett, ahogy egy kisvárosi futballsztárhoz illik. Lehet, hogy csak a rabtársainak szólt a produkció, de tény, hogy a fölényes magabiztosságot tükröző járását nem kezdte ki az idő.

Matt gondolatai ismét Jessica Wheeler körül forogtak. Eszébe jutott, hogy azon a bizonyos éjszakán ő is szinte szökdécselt, miután hazakísérte a lányt. Hajnali négy felé járt az idő, és a sugárzó mosolya alighanem beragyogta a koromsötét ösvényt. A házuk közelében látta meg a bátyja sziluettjét. A peckes járásáról meg a futballcsapat címerével díszített dzsekijéről ismerte fel Dannyt, aki egy talicskát tolt a patak felé.

5. fejezet

Matt az I–87-es autópályán robogó SUV hátsó ablakának döntötte a fejét. Az üvegen kitartóan dobolt az eső.

Az anyósülésen utazó Keller ügynök a fülére szorította a telefonját. Valamiért nem a helikopter vitte vissza őket New Yorkba. Matt nem tudta, mióta autóznak. Egy órája, vagy van az már kettő is?

Megálltak egy Shell-kútnál. Az autót vezető ügynök, aki a szemerkélő eső dacára napszemüveget viselt, kiszállt, hogy megtankoljon.

– Bemegyek kávéért – szólt hátra Keller ügynök, és már nyitotta is az ajtót. – Kér valamit?

– Egy Mountain Dew jól jönne – mondta Matt. – Valahogy fel kéne végre ébrednem.

A nő vetett rá egy rosszalló pillantást, és már indult is a benzinkút kisboltja felé.

Matt gondolatai Dannyre terelődtek. Látta maga előtt, ahogy a bátyja a cellájában gubbaszt, és erőnek erejével visszafojtja a sírást. Micsoda szörnyű hely! Aki kimutatja az érzelmeit, az gyenge, tehát könnyű préda… Eszébe jutott a bátyja kigyúrt felsőteste, meg a jéghideg tekintete.

Keller ügynök a kávéjával és egy kis nejlonszatyorral jött vissza. Nem az első ülésre szállt be, hanem hátra, Matt mellé. Kipakolta a szatyrot, és odanyújtotta a fiúnak a tartalmát: egy üveg vizet meg egy almát.

– A Mountain Dew elfogyott – hazudta átlátszóan. – De sebaj, az akadémián úgyis azt tanultuk, hogy a víz sokkal jobb ébresztő, mint a koffein.

– Tényleg? – kérdezte a nő papírpoharát méregetve Matt.

Keller ügynök rávillantott egy sokatmondó mosolyt, majd belekortyolt a kávéjába. A sofőr beindította a motort, de a nő nem mozdult. Matt rádöbbent, hogy beszélni akar vele valamiről.

– Nézze, tudom, hogy nem a legjobbkor hozakodom elő ezzel – kezdte a nő, miután besoroltak a sztráda forgalmába –, de segítenie kéne még egy kicsit.

Matt kihúzta magát ültében, és jól meghúzta az ásványvizét.

– Hogyne, persze – mondta.

– Az a helyzet, hogy a mexikóiak kicsit megnehezítik az életünket – kezdte Keller ügynök, majd vett egy nagy levegőt. – Nem engedélyezik, hogy hazahozzuk a családját. Azt mondják, csak akkor szállíthatók el a holttestek, ha egy közvetlen hozzátartozó aláír néhány papírt.

– Rendben. Aláírom, amit küldenek.

– Hát, épp az a bökkenő, hogy nem küldik át csak úgy a papírokat. Valakinek személyesen oda kell mennie.

– Hogyan, hogy mondta?

– Dolgozunk az ügyön a diplomáciai csatornákon, de a mexikóiakkal nem könnyű. Nem mérik túl bőkezűen az infókat, és ragaszkodnak hozzá, hogy személyesen menjen oda egy családtag.

– Miért csinálják ezt? – kérdezte Matt.

– Talán az idegenforgalom miatt aggódnak, hiszen egy ilyen eset, ugyebár, PR-szempontból nem jön jól. Vagy talán csak valami bürokrata fitogtatja a hatalmát. De az sem kizárt – tette hozzá Matt szemébe nézve a nő –, hogy rejtegetnek valamit.

Matt ezen eltűnődött egy kicsit.

– Ha úgy gondolják, hogy szükség van rá, akkor megyek, persze – mondta végül. – Mikor kéne indulnom?

– Holnap reggelre foglaltunk magának repülőjegyet.

Matt fújt egy nagyot. Hát lehet ezt még fokozni? Kelletlenül bólintott, majd bámulta tovább az elsuhanó tájat. Nem mondhatta, hogy útra készen áll, hiszen a bankszámláján alig száz dollár volt. Mióta összeveszett az apjával, makacsul tartotta magát ahhoz, hogy nem fogad el pénzt a szüleitől.

Hosszú csönd telepedett rájuk. Az SUV már a Henry Hudson Parkway-n haladt, és hamarosan beért Manhattanbe.

Az eső alábbhagyott, és a hirtelen szétváló felhők közül kiragyogott a nap. Az aranysárga fényben úszó épületek egy régi családi hagyományt juttattak eszébe. Matték ugyanis minden évben eljöttek New Yorkba, amikor a könyvelőcég, ahol Evan Pine dolgozott, közgyűlést tartott. Erre mindig a Manhattanhenge, avagy manhattani napforduló idején került sor, amikor pontosan a kelet-nyugati irányú utcák vonalában nyugszik le a nap, azaz felhőkarcolók keretezik a horizont alá lebukó tűzgolyót. Matt felidézte magában a nulladik év előtti utolsó Manhattanhenge-et. A Tizennegyedik utcai kávéházat, ahol a szüleik a bortól és a metropolisz varázsától kótyagosan, kézen fogva üldögéltek, Danny a filmsztáros napszemcsiben és miniszoknyában flangáló lányokat vizslatta, Maggie pedig az útikönyvet bújta, és ontotta a ritka csillagászati eseménnyel kapcsolatos infókat.

Aztán bevillant a tavalyi életkép is, ugyanabból a kávéházból. Mindenki a szokott helyén ült: Apa mellett, Anyával szemben Maggie, Anya mellett, Danny régi helyén Tommy. Neki, Mattnek a kis asztal végén jutott hely. Mindenki tette a dolgát, ahogy szokta, mintha ez a rituálé még jelentene valamit. A Pine-klán új, javítatlan kiadása… A Matt zsigereit átjáró fájdalom annak szólt, hogy immár a család mindkét verziója halott. Azelőtt keserűséget és dühöt váltott ki belőle, hogy az eredeti verzió odalett, és erősen sóvárgott utána, most viszont bármit megadott volna azért, hogy visszakaphassa a bizarr, nulladik év utáni családját. Hogy bocsánatot kérhessen az apjától a sértő szavakért, és elmondhassa az édesanyjának, hogy milyen sokat jelent neki, és Maggie-nek is, hogy számára ő a fény az éjszakában, Tommynak pedig azt, hogy ő a megmentőjük. De már a tökéletlen, sérelmekkel terhes életük sincs többé. Mattet nagyon megviselte, hogy mindaz, amijük volt, ilyen törékenynek, ilyen könnyen elpusztíthatónak bizonyult.

– Hol tegyem ki? – kérdezte Keller ügynök. – A kollégiumnál?

– Mit gondol, elmentek már?

– Kik? A riporterek?

– Aha.

A nő a homlokát ráncolta.

– Kétlem – mondta. – Van egy barátja, akinél…?

– Elvihetne a Keleti Hetedik utcába, ha nem gond.

A sofőr Keller ügynökre nézett a tükörben. A nő bólintott, és az SUV szlalomozni kezdett a kocsik között. Amikor pedig leállt a forgalom, a sofőr bekapcsolta a villogót, mire az előttük sorakozó járművek nyitottak egy szűk ösvényt.

Matt ismét kibámult az ablakon. Sok volt a gyalogos: tódult a munkából szabadult tömeg lazítani a kocsmákba, az ingázóvonatokhoz, meg a szűkös lakásokba.

Az SUV végül lehúzódott a Hetedik utcában a járda mellé.

– Itt? – kérdezte a lepukkant borbélyüzletet meg a szomszédos vegytisztítót méregetve Keller ügynök.

– A barátom fönt lakik – mondta Matt, és nyakát nyújtogatva vizslatta a háromemeletes házat, amelyre ráfért volna egy festés.

A nő bólintott.

– Most jött az üzenet, hogy megvan a telefonja – mondta. – Elhozhatom holnap, mielőtt indul a gépe, ha jó így.

– Oké.

– És elkíséri Mexikóba egy ügynökünk.

– Nem kell nekem bébicsősz – mondta Matt.

– Csak, hogy biztosan ne essen…

– Inkább egyedül mennék.

Újabb homlokráncolás.

– Rendben – mondta végül a nő. – De legalább hadd vegye föl a reptéren egy konzuli tisztviselőnk. Ő majd elviszi Tulumba.

Miután Matt nem tiltakozott, Keller ügynök elővett a táskájából egy papírlapot, és a kezébe nyomta.

– Járatszám, indulási idő, satöbbi.

Matt hallgatott.

– Megadná a barátja számát, hogy el tudjuk érni?

– Nem tudom a számát. A telefonomban van. – A tízjegyű számok memorizálásának képességét elsorvasztotta az Apple…

– Oké. Itt vannak az én számaim – mondta a nő, és átnyújtott Mattnek egy névjegyet.

A fiú a kártyára pillantott. SARAH KELLER, PÉNZÜGYI BŰNCSELEKMÉNYEK ÜGYOSZTÁLY. Egy pillanatra szöget ütött a fejébe, hogy vajon miért egy pénzügyes pesztrálgatja őt? Arra gondolt, hogy az FBI Danny és a dokumentumfilm miatt került a képbe, vagy talán azért, mert amerikaiak haltak meg külföldön – ki tudja?

Matt kinyitotta a hátsó ajtót, és kilépett a járdára. A felhők addigra újfent maguk alá temették a napot.

– Matt – szólalt meg Keller ügynök, mielőtt a fiú becsukta az ajtót. – Fogadja őszinte részvétemet.

Matt alaposan megnézte a szövetségi ügynököt – és elhitte, hogy őszintén beszél.

6. fejezet

Matt másodszor is megbökte a koszlott tömbház csengőjét. Még mindig semmi. Jobbra, majd balra nézett. A lift nélküli házak előtt horpadt, ütött-kopott autók sorakoztak, az ablakokban pedig a járda fölé belógó klímakészülékek. Matt bekandikált a borbélyüzlet sötét ablakán, de csak a tükrök előtt álló négy szék körvonalait látta. Még egyszer megnyomta a csengőt, de hiába, ezért hátrament a sikátorban a ház mögé. A rozoga, rozsdás tűzlétrának, úgy tűnt, istenkísértés nekivágni. Matt fölugrott, és megrángatta, mire a legalsó része nagy robajjal lezúdult.

Matt fölmászott a harmadikra, majd a keskeny fémpárkányon állva bekukucskált az ablakon. Már látta is a kanapén elnyúlt Ganesh-t, meg a dohányzóasztalon sorakozó fűszívó kellékeket. A résnyire nyitott ablakon kiszűrődött a falra szerelt tévé bömbölése. Matt megkocogtatta az üveget. Amikor Ganesh meg se rezzent, bepréselte ujjait a keret alá, és föltolta az ősrégi, korhadt, megvetemedett ablakot. Csak félig sikerült, mert beragadt, de Matt így is be tudott mászni.

– Ganesh! – szólongatta a barátját, de az csak hevert az ágyon, tátott szájjal. Műanyag keretes szemüvege rajta maradt, és a csipszeszacskó is ott volt még az ölében.

– Ganesh! – ismételte meg a Fox Newst túlharsogva Matt.

Ganesh fölriadt. Villámgyorsan felült az ágyon, körülnézett, és mintha megnyugodott volna, amikor tudatosult benne, hogy Matt az.

– Kurvára megijesztettél, haver! – szólalt meg az alig észrevehető indiai akcentusával. A beszéde alapján inkább britnek hihette az ember, mint indiainak.

– Bocs, de nem nyitottál ajtót, úgyhogy… – bökött állával az ablak felé Matt. Egyszer már együtt is fölmásztak azon a létrán, amikor Ganesh otthon felejtette a kulcsát. De akkor legalább józan volt.

– Semmi gond – mondta Ganesh, akinek összevissza állt a göndör haja. Lesöpörte ingéről a csipszmorzsalékot, majd hosszan, szomorkásan végigmérte Mattet. – Hallottam, hogy… Megkaptad az SMS-eimet? Nem is tudom, mit mondjak.

Matt bólintott. Tök mindegy volt, hogy mit mond Ganesh, vagy bárki más.

Ganesh előrehajolt, és fölvett az asztalról egy hosszú, henger alakú fűpipát. Egyik kezében öngyújtóval, másikban a pipával intett Mattnek, hogy övé az első slukk.

Matt föltette a kezét, jelezve, hogy nem kér. Ő nem füvezett, és mindig is furcsállotta, hogy Ganesh, a rendpárti republikánus, mankónak használja a szert. A nagy Ganesh-talány… Barátja, aki gólyakorukban a szobatársa volt, három év alatt végezte el a négyéves kurzusát, és már föl is vették az orvosi egyetemre, idegtudomány szakra. Ami nagyon is testhezálló választás volt, hiszen a saját agyát is évekig tanulmányozhatta volna. Konzervatív létére a liberális NYU-t választotta, bevándorló létére előszeretettel skandálta, hogy „Építsd a falat!”, és kiművelt emberfő létére fogékony volt a tévés konteókra. Továbbá egy tízmillió dollárt érő mumbai penthouse lakásban nőtt fel, és mégis ebben a koszfészekben lakott az East Village negyed peremén.

Most fújt egy nagy füstfelhőt, és a tévére szegezte a távirányítót.

– Nyilatkozott rólad a görény koleszsmasszer – mondta. – Meg a csajod is.

– Az exem – helyesbített Matt.

– Felvettem – mondta Ganesh, és legörgette a képernyőn megjelenő listát. Rákattintott a helyi híradóból felvett anyagra, és máris előttük volt Phillip nyájas-nyálas képe.

– Megszakad a szívünk – mondta.

– Jóban vannak Matt Pine-nal? – kérdezte a mikrofont szorongató szőkeség.

– De még mennyire! Én itt nem csak koleszfelügyelő vagyok. Úgy élünk, mint egy család.

Ganesh felköhögte a füstöt.

Ezután Jane következett. Hosszú haja selymesen úszott a levegőben, mintha most szárította volna meg, a szeme pedig nedvesen csillogott.

– Mr. és Mrs. Pine csodálatos emberek voltak! Úgy bántak velem, mint egy családtaggal. És Matthew húga, Margaret egészen különleges lány. Ő volt a család lelki támasza, az MIT-re készült. Tommy pedig… – Jane hangja itt elcsuklott. – Egy édes kisfiú volt!

Matt tudta, hogy a lány érzelmei őszinték. Hiszen alig egy napja közölte, hogy szereti, de nem kapja meg tőle, ami kell neki – bármi legyen is az. Őt pedig váratlanul érte, hogy Jane lapátra teszi, pedig sejthette volna, hogy ez jön. Hiszen ő állítólag jó megfigyelő…

A patinás, pénzes családból származó Jane egy elképesztő Upper West Side-i kégliben nőtt fel, és valamelyik öltönyben, aktatáskával órára járó diáktársuk feleségének szánták. Matt néha gyanakodott is, hogy csak azért jár vele, a csóró, ösztöndíjas filmszakossal, hogy kiakassza a szüleit.

Most Danny bukkant föl a képernyőn, bejátszottak egy rövid képsort a dokumentumfilmből. Matt már nyúlt is a távirányítóért.

Miután kikapcsolta a tévét, csöndben üldögéltek Ganesh-sel. Matt a gondolataiba mélyedt, a betépett Ganesh pedig ropogtatta tovább a sós-ecetes csipszet. Tartózkodott az ilyenkor szokásos, elcsépelt közhelyektől, és Matt szemében ez volt az egyik legnagyobb erénye. Ganesh soha nem szemetelte tele a társalgást. Elsőéves korukban, amikor vetíteni kezdték a dokusorozatot, Matt Ganesh segítségével őrizte meg a józan eszét.

– Ne stresszelj, tesó – mondta a barátja. – Ha az élet citromot dob, csinálj limonádét! Használd ki ezt a filmet, csajozzál vele! – Matt kapott már rosszabb tanácsot is.

– Megyek egy brooklyni bulira – mondta most Ganesh. – Velem tartasz?

– Szerintem elleszek magamban. Nem gond, ha ma itt alszom?

– Dehogy gond, öregem, ameddig csak akarsz! Mint a régi szép időkben – tette hozzá Ganesh, mintha azóta már egy emberöltő telt volna el. Bizonyos értelemben el is telt…

– Kihagyhatom azt a bulit – ajánlotta föl Ganesh. – Ha társaságra vágysz, én szívesen…

– Ne, ne, menj csak. Hosszú napom volt. Azt hiszem, alszom egyet.

– Az tök jó – felelte Ganesh, majd eltűnt a hálószobában. Kis idő múlva csuklyás szabadidőfelsőben, Axe-tól illatozva került elő.

– Az exed egyfolytában írogat, hogy hol vagy, és mások is rajtam keresnek. Akarod, hogy…?

– Ne mondd meg nekik, hol vagyok. Egy kicsit egyedül akarok lenni. Majd reggel szólok mindenkinek.

Ganesh bólintott.

– Biztos nem jössz? – kérdezte. – Csak hogy addig se gondolj a…

Matt megrázta a fejét. Tudta, hogy ebből a citromból sehogy sem lesz limonádé.

– Menj csak. Jó mulatást.

Ganesh a csuklyás felső zsebébe gyömöszölte a füveszacskót, és eltűzött.

Matt pedig, miután végre magára maradt, begubózott Ganesh kanapéján, és sírva fakadt.

7. fejezet

SARAH KELLER

Keller ügynök bedugta a kulcsát a ranch stílusú házikó ajtózárjába. A feje fölött molylepkék repdesték körbe a verandalámpát. A New Jersey állambeli Readington nem számít elit lakóövezetnek, de nem volt ezzel semmi baj. Jobb környékre úgysem futotta volna Sarah Keller FBI-os fizetéséből, és így is egy kellemes, biztonságos városkában élhettek, munkáscsaládok és fészekrakó ifjú házaspárok között.

Sarah belépett az előszobába, és a konyhából jövő hangok hallatán mindjárt meg is torpant. Halkan a kisasztalon lévő tálkába helyezte a kulcscsomóját, majd óvatosan, a fapadló nyikorgós részét kikerülve végigosont a folyosón.

Amikor a konyhaajtóhoz ért, felerősödött a rumbatököt idéző zörgés.

Meg a kacarászás.

Sarah Keller bekukucskált.

Bob a régi, hagyományos módon pattogatta a tűzhelyen a kukoricát, a tőle fél méterre álló ikrek pedig áhítattal nézték a fóliakupolát. Michael a dínós pizsijében volt, Heather a Belle-es pamut hálóingében.

Bob megmarkolta a vékony fémfogantyút, és gyorsan megrázta az alufólia serpenyőt, a két gyerek pedig a rázás ritmusára vonaglott. Az apjuk keze egyszer csak megállt a levegőben, mire ők is kővé dermedtek, majd amikor Bob a másik karját is fölemelve madárijesztő pózt vett fel, Heather alig tudta visszafojtani a nevetést. Bob ezután vad nyolcasokat írt le a sistergő serpenyővel, a gyerekek pedig a csípőjüket forgatták, mintha hulahoppoznának.

Sarah Keller bensőjét melegség járta át. Bob kopaszodott, de nem olyan stílusosan, mint az ifjú ügynökök a cégnél: a feje búbján díszelgő tar foltot fánkkarikaként vette körül a dús, fekete haja. A rockkoncerten vett, foszladozó pólója alatt pedig pocak domborult, de a gyerekei áhítattal nézték, mint egy filmsztárt. És így látta Sarah is.

Sarah tudni vélte, hogy miért olyan sok a boldogtalan házasság: azért, mert a lányok gyakorlatilag az apjukhoz mennek hozzá, mivel az életükben megjelenő első férfi idealizált kiadását keresik. Ő viszont nem táplált illúziókat apjával, a borsos tarifával dolgozó ügyvéddel kapcsolatban, aki túlságosan is adott a látszatra. Bobról, a gyerekeivel otthon lévő apukáról viszont már ránézésre is ordított, hogy nagy szíve van. Szöges ellentéte volt az apósának, aki a gyengeség jelének tartotta az érzelemnyilvánítást. Rendszeresen elsírta magát a filmeken, meg Michael és Heather iskolai szereplésein, valamint – ellentétben Sarah apjával, aki a világ legócskább kliséjét életre keltve, viszonyt folytatott a titkárnőjével –, hűséges volt, mint egy labrador. Továbbá, és talán ez a legfontosabb, kedves is volt.

– Mami! – kiáltották egyszerre az ikrek, amikor észrevették az ajtóból leselkedő anyjukat.

Sarah Keller letérdelt, hadd ölelgessék meg. Imádta, amikor szorongatják a kicsik.

Bob áthúzta a popcornos serpenyőt egy másik, meggyújtatlan gázégőre, majd megcsókolta a feleségét.

– Megnézzük a Jégvarázst! – újságolta Heather.

– Már megint? – kérdezte a férjére pillantva Sarah. – Nem kéne már ágyban lennetek?