A fordítás alapját képező kiadás:

Sara Stridsberg

Drömfakulteten

Albert Bonniers Förlag, 2006

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Teplán Ágnes

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

A kötet megjelenését támogatta a

ISBN 978-963-551-056-6

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2006 by Sara Stridsberg

© Hungarian translation 2021, Teplán Ágnes

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

„A remény sosem volt tollas szerzet.”

(Claudia Rankine)

Az Álmok sivataga nem életrajz, hanem irodalmi fantázia, amely az elhunyt, amerikai Valerie Solanas életéből és munkásságából indul ki. Kevés ismert adat áll rendelkezésre Solanas életéről, és jelen regény sem hű ezekhez a tényekhez. Minden személyt, aki a műben szerepel, fiktívnek kell tekinteni, beleértve Valerie Solanast is.

Egy hotelszoba Tenderloinban, San Francisco piros lámpás negyedében. 1988 áprilisában Valerie Solanas tüdőgyulladással fekszik a vizeletfoltos ágyneműben, haldoklik egy koszos matracon. Az ablakból rózsaszín neonfények villognak, és éjjel-nappal szól a sztriptíz-zene.

A hotel személyzete április 30-án talál rá a holttestre. A rendőrségi jelentés szerint a halott az ágy mellett térdelt (megpróbált fölkelni, vagy sírt?). A szoba tökéletes rendben volt. A papírok szépen összerendezve az íróasztalon, a ruhák összehajtogatva egy széken az ablak mellett. A jelentésben az is szerepelt, hogy a holttestet férgek borították, a haláleset feltehetőleg valamikor április 25-én következett be.

Néhány héttel korábban, ahogy írják, valaki a hotel személyzetéből látta őt, amint az ablaknál ül, és ír.

Látom magam előtt a papírhalmokat az íróasztalon, az ezüst kabátot egy akasztón az ablak mellett, érzem a Csendes-óceán illatát, elképzelem Valerie-t lázasan az ágyban fekve, amint megpróbál rágyújtani és írni. Előttem vázlatok és kéziratok mindenhol a szobában… a nap… a fehér felhők… a sivatag magánya…

Elképzelem, hogy ott vagyok Valerie-vel.

Bambiland

ELBESZÉLŐ: Mi lesz a témánk?

VALERIE: Hó és sötét kétségbeesés.

ELBESZÉLŐ: Hol?

VALERIE: Egy lerohadt szállóban. Végállomás haldokló kurváknak és drogosoknak. Ez az utolsó gigantikus megaláztatás.

ELBESZÉLŐ: Ki van kétségbeesve?

VALERIE: Én, Valerie. Mindig rózsaszín rúzst hordtam.

ELBESZÉLŐ: Rózsaszín?

VALERIE: Rosa Luxemburg. Rózsaszín Párduc. Rózsaszínűek voltak a kedvenc rózsái. Valaki elbiciklizik egy rózsakert mellett, és felgyújtja.

ELBESZÉLŐ: És még?

VALERIE: Halott emberek hevernek a sivatagban, és nem tudom, ki fogja eltemetni őket.

ELBESZÉLŐ lő: Talán az elnök?

VALERIE: A halál és az elnök ritkán vannak egy helyen. Minden tevékenységet beszüntettek a Fehér Házban.

ELBESZÉLŐ: És most hová fogsz menni?

VALERIE: Sehová. Csak aludni fogok, úgy hiszem.

ELBESZÉLŐ: Mire gondolsz?

VALERIE: A lányokra az alvilágból. Dorothyra. Cosmo-lányra. Selyemfiúra.

ELBESZÉLŐ És még?

VALERIE: A prostikra. A cápákra. És arra, hogy egy kicsit szédülök ettől az egész örökkévalóságtól.

New York Magazine, 1991. április 25.

Ventor fölött az ég rózsaszín, mint egy altatótabletta, vagy a megszáradt hányás, amikor Dorothyval telefoninterjút készít a New York Magazine, jóllehet nagyon rossz a vonal. Senki nem megy többé oda megjavítani a telefonvezetékeket. A feketén sorvadozó huzalokat megszállták a sivatag madarai, zavarják a beszélgetéseket, és vihognak Dorothyn, mert továbbra is azt játssza, hogy ő csupán a körülmények áldozata. A szavai bizonytalanul repkednek, akár csomagolópapír a szélben.

NEW YORK MAGAZINE: Dorothy Moran?

DOROTHY: Igen.

NEW YORK MAGAZINE: Szeretnénk egy kicsit beszélni önnel Valerie-ről.

DOROTHY: Értem.

NEW YORK MAGAZINE: Három éve halt meg, éppen ezen a napon.

DOROTHY: Tudom.

NEW YORK MAGAZINE: Meséljen róla!

DOROTHY: Valerie-ről…?

NEW YORK MAGAZINE: A lányáról. Valerie Solanasról.

DOROTHY: Nagyon köszönöm, tudom, kicsoda Valerie.

NEW YORK MAGAZINE: Meséljen egy kicsit…

DOROTHY: Valerie…

NEW YORK MAGAZINE: Miért lőtte le Andy Warholt? Egész életében prostituált volt? Mindig gyűlölte a férfiakat? És ön gyűlöli a férfiakat? Ön prostituált? Mesélje el, hogy halt meg! Meséljen a gyermekkoráról!

DOROTHY: Nem tudom… itt laktunk Ventorban… nem tudom… a sivatag… nem tudom… A halála után minden holmiját elégettem… papírokat, feljegyzéseket, füzeteket…

(Csönd.)

NEW YORK MAGAZINE: És még?

(Csönd.)

DOROTHY: …Valerie… írt… írónak tartotta magát… azt hiszem… volt neki t-t-tehetsége… szóval tehetséges volt… és fantasztikusan humoros is… (nevetés) …mindenki imádta őt… (újabb nevetés) …én imádtam… 1988-ban halt meg… április 25-én… szerencsés volt, azt hiszem… ez minden, amit mondani tudok Valerie-ről… elszánt volt… a magasba tört… azt hiszem… azt hiszem, ennek így kellett történnie…

NEW YORK MAGAZINE: Elmebeteg volt? Azt mondják, a hetvenes években ki-be járkált az elmegyógyintézetekben.

DOROTHY: Valerie nem volt elmebeteg. És néhány évig még együtt is élt egy férfival. Floridában, a partokon. Az Alligator Reefnél. Az ötvenes években.

NEW YORK MAGAZINE: Tudomásunk van róla, hogy kezelték az Elmhurst Elmegyógyintézetben. Arról is, hogy volt a Bellevue-ben. Azt mondják, a Dél-Floridai Állami Kórházat is megjárta.

DOROTHY: Ez nem igaz. Valerie sosem volt elmebeteg. Ő egy zseni volt. Egy kis méregzsák. A dühös kicsi lányom. Nem volt elmebeteg. Szerzett különös tapasztalatokat pár fura hapsival néhány furcsa autóban. Egyszer meg belepisilt egy gonosz srác üdítőjébe. Író volt. Ezt leírhatja… Most leteszem…

NEW YORK MAGAZINE: Azt mondják a saját apja szexuálisan zaklatta. Tudott ön erről?

DOROTHY: …most leteszem… Írja, hogy író volt… írja, hogy pszichológiai kutatásokat végzett… írja azt, hogy a szeretet örök, nem a halál…

(megszakad a vonal…)

Bristol Hotel, Mason Street 56., Tenderloin negyed, San Francisco, 1988. április 25., a halál napja

A vér nagyon lassan áramlik a testedben. A mellkasod után kapkodsz, sírsz, sikoltozol, az ágyneműt markolod, a hotel koszos lepedőjét, amely elfeketült az időtől, áporodott szaga van, a vizelettől, hányástól, menstruációtól meg a könnyektől. A fájdalom sárga felhője úszik át a tudatodon és az altesteden. Vakító fény, robbanásszerű fájdalom a bőrön, a tüdőben, szédülés, zuhanás, lángolás. Forróság a karokban, láz, elhagyatottság és halálos betegség szaga. Fénytöredékek és szilánkok villannak még, és a kezed Dorothy után nyúl. Utálom magamat, de nem akarok meghalni. Nem akarok eltűnni, vissza akarok térni, vágyom egy kéz után, anyám keze után, egy lány öle után, egy hang után, bárkié is legyen, csak ne ez a napfogyatkozás.

Dorothy?

Dorothy?

A sivatagi állatok kétségbeesett vonítása hallatszik. Georgia fölött perzselőn tűz nap, és a sivatagi házban nincsenek könyvek, se képek, se pénz, se jövőbeli tervek. A rózsaszínre dagadt ventori ég áttüremkedik az ablakon, és minden újra beivódik a boldogság forró, nedves szőnyegébe. Dorothy megtalálta a régi, megégett ruháit egy bőröndben, és valószínűleg ismét útra keltek a tengerhez, irány az Alligator Reef és az örökkévaló égboltok. Csak te meg ő. Forog a tükör előtt, körülötte égő cigaretták mindenhol a szobában. A virágcserepekben, az éjjeliszekrényen, a púderesdobozban.

VALERIE (gyöngéden fölnevet): Te kis piromániás.

DOROTHY: Mindegyik ruhának kormos az ujja. Nézd ezt a hófehéret, Valerie! Olyan, mintha megjárta volna az atomháborút.

VALERIE: Kicsit mindig olyan voltál, mint egy atomháború…

DOROTHY: Furcsa, hogy az ember el tudja felejteni a kedvenc ruháját. Már nem emlékszem, honnan volt. Csak arra, hogy amikor fölvettem, minden tökéletesen kifehéredett és hótisztává vált. Az ég, a lélegzetem, a fogam… Emlékszel, amikor az összes gyertyát úgy hagytam a bárban, és a függönyök lángra kaptak?

VALERIE: Emlékszem, amikor megpörkölted a szakállát annak az ürgének, akinek a pipáját akartad meggyújtani.

DOROTHY: És arra, amikor meggyújtottam a hajamat?

VALERIE: Persze, folyton ezt csináltad, én meg mindig hoztam a vizet, hogy megmentselek. Arra emlékszem, hogy mindig megmentettelek.

DOROTHY: Így volt.

Aszfalt és felhőkarcolók suhannak el a sötétben. Köröző gépek a Kennedy Reptér fölött. Működő gyárak, szörfözők siklása a part közelében, gyapotföldek, sivatagok, kisvárosok. A forgalom New Yorkban lassan mozdul előre. Emlékek és fényszilánkok villannak fel halványan a tudatodban. Odakint a sötétbe borult piros lámpás negyed, neonfényeivel, vadászó lányaival, akik űzik a szelet az utcákon át, az élet tüzét, bőrükkel, csábító mosolyukkal és leköpdösött álmaikkal.

Ha nem kell meghalnod, akkor újra te vagy Valerie az ezüst kabátban, Valerie a kéziratával és elméleti alapkövekkel a táskájában. Ha nem kell meghalnod, újra fölfénylik a horizonton a doktori talár. És most visszatérnek azok az idők, a negyvenes évek, ötvenes évek, hatvanas évek, Ventor, Maryland, New York, és ott a bizonyosság benned: én, az író, a kutató. Erős vágyakozás és örvények a szívedben. Meggyőződés. Jelszavak visszhangoznak a házfalak között az Ötödik sugárúton, és az elnök lekuporodik az íróasztala mögé Washingtonban. Csakis happy end van.

Egy lány bármire képes, ha akarja

Tudod, hogy szeretlek

A sikolyok elhalnak. A forróság, a virágba borult New York és a füst szaga is elillan. Az Ötödik sugárutat beszippantja a sötétség, egy szűk, rossz szagú föld alatti alagút, és csak a halálos betegség fanyar íze marad, meg a szűnni nem akaró sztriptíz-zene és Tenderloin nappali megvilágításban, hányásszínű függönyökkel a maszatos ablak előtt. A feljegyzéseid egyre gyarapodnak, meg a véres bugyijaid a szék támláján. Az éjjeliszekrényen van egy üveg rum, amit már sosem iszol meg. A tested merő viszketés, ez még a mellkasi fájdalmaknál meg a légzési nehézségeknél is rosszabb, és még annál is, hogy már régen elveszítetted a kapcsolatot a kezeddel meg a lábaddal.

A Mason Street elhagyatott, se kiabálás, se forgalom, az igazi város igazi emberekkel kissé távolabb található. Arrafelé süt a nap, és vannak kertek és lányok, akik könyvekkel a csomagtartójukon bicikliznek, és még távolabb a hideg óceán, amely továbbra is partot mossa. A Csendes-óceán sós lehelete söpör át a homokos partokon, a mélyben cápák lesnek. Fulladásos halál és fojtogatás, meggyilkolva, megerőszakolva heverni a parton, április volt mindig a legkegyetlenebb hónap. Azt kívánom, bárcsak eltűnne a nappal, hogy valaki letakarná a napot, a neonfényeket, valaki kikapcsolná a sztriptíz-zenét és ezt a halálos betegséget. Nem akarok meghalni. Nem akarok egyedül meghalni.

Mint fellobbanó, égő papírdarab, amely kialszik a sötét szobában, földereng Ventor és Dorothy  meg a sivatagi homok, amit mindvégig a szemedbe fúj a szél. A homok mindent átváltoztat édes, forró köddé. Drog, amely kábít és csillapít.

Olyan régen láttad már a sivatagot és a sárga, szegényes házat, mérföldekre a tisztességtől és a feddhetetlenségtől. Végtelenbe nyúló órákon át tűz a nap a verandára. Egy titkos lepárló áll a sarokban. Errefelé egyetlen hosszú, forró évszak van, meg a kiégett fű. Egy csészényi aranyfény, ami a tiéd volt, mielőtt elfutottál a sivatagban, és soha többé nem tértél haza.

Emlékszel, Dorothy?

Emlékszel, mikor a tengerhez utaztunk?

Nyitott tetejű autó és egy új pasi a volánnál. A kendőd lobog a szélben. A frissen mosott szőke hajad. A dal. Énekelsz és csacsogsz az első ülésen.

Te meg én a csodás ég alatt.

Bristol Hotel, 1988. április 7., néhány héttel a halál előtt

A kiáltvány elsüllyedt a szennyes ágyneműben. Barnás folyadék szivárog a nemi szervedből meg a végbeledből, a magány szúró illatának folyama, megaláz az utolsó percben is. Ha van még más mód is, hogy megalázzam magam, akkor most jöjjön el! És ez nem a te stílusod, hogy egy hotelszobában fekve magadban hadoválsz, amikor tudod, hogy egyedül vagy, és közel a halál. Csakis a láz miatt vagy zavart. Annyit szeretnél csupán, hogy egy darabban maradj a szobában, és ne hullj darabokra a sötétségtől. Se az erdő vagy az üdítő illatától, se a lomha folyóvízétől, se a naptól, amely tűz a plédre. Ez a negyvenes évek erős, mesterséges megvilágításban.

Valerie, édesem

Ebéd, Valerie

Dorothy a folyópartra terített plédről kiált, ahol tűz a nap, kókad a fakó, barna fű. Mögötte a fák között oszlopot formáz a fény. Hessegeti a legyeket és a szitakötőket, mielőtt megpróbálnak fejest ugrani a piknikben. Amerika nemrég dobta le az atombombát Nagaszakira, és most újra akkor van. Az elfeledett kirándulások ideje, a nyitott fedelű autókkal, csirkés szendvicsekkel a hátsó ülésen. Louis nyitott ingben és rövidnadrágban elterül egy takarón. A mélykék, kristálytiszta éjszakák ideje ez, Ventor és más hasonló sivatagi porfészkek áram nélkül maradnak hónapokig, és még lehet inni a folyóból. Louis furikázik a textilgyárakhoz, hogy javítsák meg a vezetékeket, és már egy örökkévalóság óta nem hívod őt apunak.

Futkározol az ezüst juharfák alatt, és újra a túlságosan is vékony és gyerekes fehér ruhában vagy, aminek az alsószoknyarészébe arany és ezüst szerencseszálak vannak bevarrva, és csak azért hordod, mert Dorothy nagyon szereti. A lábad megizzadt a tornacipőben, és a szádban fémes ízt érzel, vért és valami idegen, fojtogató dolgot. Szaladsz a nagy csöndben, minden hang elnémul körülötted, csak ez a vakító fény van, mintha a fákról hullana, és a szerencsétlenséget hozó ruha libegése, amely túl szűk a mellednél és a válladnál.

Az erdő megtelik halott állatokkal, és a füstös, tompa fény nem mozdul, csak várakozik a fák között. És amikor most erre gondolsz, minden fa koronája fölött Dorothy arca jelenik meg. Szex- és cukorszagot áraszt a ruhája, amikor utánad nyúl az izzadt karjával, és káromkodik a kifakult napernyő fölött, mert állandóan elfújja a szél. A keze és a felkarja májfoltos. A nap olyan erősen tűz a fák koronáin át, és a tekintete meg akár egy fekete tó, legszívesebben belefulladnál. Megsimogatja a ruhádat. Csillagok, mosoly és hó. És a legyeket elhessegeti az arcodból.

Dorothy?

Dorothy?

Te vagy az, Dorothy?

DOROTHY (távolabb a hotelablaknál): Úgy csinálom, ahogy szeretnéd, virágom.

VALERIE: Csak föl ne vedd azt a ronda gyöngyöt!

DOROTHY: A fehér gyöngyömet. A kedvencemet.

VALERIE: De ne legyen rajtad a temetésen, az én temetésemen!

DOROTHY: Ahogy akarod. Se hamis gyöngyök, se dekoltázs, se bunda, se smink.

VALERIE: Dorothy?

DOROTHY: Igen, Vallie-m.

VALERIE e: Annyira félek a haláltól. Nagyon félek egyedül meghalni.

DOROTHY: Csak az ég drágám… csak az ég tud szeretni a lelkedért, és nem az arany hajadért…

VALERIE: Nekem nincs is arany hajam.

DOROTHY: Tudom, de nem számít. Csak egy metafora. Egy kis hasonlat.

VALERIE: Nincs is arany hajam.

DOROTHY: Már nem számít, Vallie. Nincs jelentősége, minek hívod. Te vagy az én aranyhajú kislányom.

VALERIE: Viszont azt hiszem, megőszültem. És megritkult a hajam. Hullik. Csúf kupacokban gyűlik a lepedőn, amikor felébredek.

DOROTHY: Ne félj, kicsikém!

VALERIE: Most olyan könnyű vagyok, akár egy felhő. Nincs kezem, és vágyom utána.

Valerie

A napernyőn keresztül is éget a nap. A folyó barna, fémes szagot árasztó vize lomha, mozdulatlan. Dorothy és Louis még mindig lent vannak a folyóparton. Söröznek, és a hőségtől elcsigázottan hevernek egy takarón. Tranzisztoros rádió, olvadó sajtok, sörös csókok, piknik.

Egyedül lesétálsz a folyópartra. Lépkedsz a sötét, agyagos sárban, az iszapban. Nyírfák hajolnak a rothadó virágpor pettyezte víz felé. Ott van az elvarázsolt fény, amire mindig emlékezni fogsz. Iszapos víziállatok, madarak távoli rikoltása és súlyos felhőfoszlányok az égen. A fák sötétje, akár egy zöldfényű vágy, és nem tudni, mi az, amire vágysz, csak azt tudod, hogy egy állat mocorog a hasadban, ki akar jutni, és hogy a fény oszlopot formázva hatol át a forró, zöldsötéten. Annyit lehet tudni, hogy van valahol egy dal, egy legenda, de nem itt; egy kert tele cserépdarabokkal, egy pusztaság, a mezőkön vadászó hópárduc-csapat. Azt kívánod, hogy bárcsak tiéd lenne az a dal, tiéd lenne az az idegen nyelv, és a legenda, amely a folyóban létezik és lélegzik.

Csúszik a lábad a rossz szagú barna iszapon, és nem tudod, hogy éred utol ezt az összes vágyat, és azt sem, mit kezdesz majd vele, ha eléred. Csak azt tudod, hogy van egy dal, egy legenda. De nem itt, és most csupán a zöldsötétség van. A fák lombjai forognak körülötted, fényfoltok táncolnak mindenütt, elbódítanak, elszédítenek, lefekszel a folyó partjára, és elalszol. Azt álmodod, hogy magasan a hóborította hegyek fölött repülsz, és odalent az emberek tapsolnak neked.

Louis ott van a fák koronái alatt, amikor felébredsz, és már nincs meleg. A nap villámfényként vág a szemedbe, a combod hátsó fele hozzá van ragadva a fénylő hátsó üléshez, és hínár- meg iszapnyomokkal van tele. És az a valószínűtlenül erős fény átveszi a sötétség szerepét, amikor jóval később elmeséled Cosmónak a történteket:

a sötétség akkor szállt le, amikor hétéves lettem. Piknikeztünk a folyóparton. Ott volt Dorothy, meg Louis. Erősen tűzött a nap, és nem tudtam, mit kezdjek magammal. Louis ott feküdt szorosan mellettem, mire felébredtem, és Dorothyt már nem láttam. A fák koronái hullatták a fényt a kezére, én a hátamon feküdtem, és Louis ott volt. A ruhám hófehér volt. A kezével a fehér ruhám alatt matatott.  Aztán sosem hordtam többé fehér ruhát. Csak engedtem, és csak engedtem. Azután sötétség. A fákról hullott a fény a kezére

Manhattani Büntetőbíróság, New York, 1968. június 3., az őrizetbe vételt követő bírósági meghallgatás, éjszaka

Azt mondják, odakint esik az eső, de a legkevésbé sem érdekel, mert odabent, a bíróság épületében egyáltalán nincs is időjárás, csak kő, meg fa, meg sötét öltönyök, és az édes kis William Schmalix a fehér kesztyűjében. Az összes kérdés rosszul van feltéve, és odakint, a Madison Square Parkban már ki tudja, hányszor térdeltél le, és hány idegen nadrágjába nyúltál. Cosmo sárga pulóverét viseled, amitől teljes nyugalom van benned.

MANHATTANI BÜNTETŐBÍRÓSÁG: David Getzoff bíró idézi Valerie Solanast a New York állam kontra Valerie Solanas ügyben.

VALERIE: Borzasztóan köszönöm. Nem gyakran történik velem, hogy lelövök valakit, és abban a megtiszteltetésben van részem, hogy idejöhetek.

MANHATTANI BÜNTETŐBÍRÓSÁG: Minden, amit mond, később felhasználható lesz ön ellen.

VALERIE: Azt nem is kétlem.

MANHATTANI BÜNTETŐBÍRÓSÁG: A vádlott személyes körülményei. Valerie Jean Solanas. Kora: harminckettő. Lakhelye: nincs. Családi állapota: egyedülálló. Foglalkozás: nem világos, a gyanúsított azt állítja magáról, hogy író. Nincs korábbi adat róla a bűnügyi nyilvántartásban. Született Ventorban, Georgia államban, 1936. április 9-én.

VALERIE: Hé, hé, hé, Uram, mit tud Ön a szerelemről?

MANHATTANI BÜNTETŐBÍRÓSÁG: Önt emberöléssel vagy annak kísérletével vádolják. A pontos vád még nem ismert.

VALERIE: Aha.

MANHATTANI BÜNTETŐBÍRÓSÁG: Tudja, milyen nap van ma?

VALERIE: Azt tudom, hogy többet kellett volna gyakorolnom, Miszter.

MANHATTANI BÜNTETŐBÍRÓSÁG: Tudja, hogy Ön most hol van?

VALERIE: Vagyok. Mivel sehol nem szeretnék lenni.

MANHATTANI BÜNTETŐBÍRÓSÁG: Van ügyvédje?

VALERIE: Nincs, de nincs ellenemre kívül maradni a történeten.

MANHATTANI BÜNTETŐBÍRÓSÁG: Szüksége van ügyvédre?

VALERIE: Egy csókra van szükségem.

MANHATTANI BÜNTETŐBÍRÓSÁG: Azt kérdeztem, szüksége van ügyvédre?

VALERIE: Azt sajnálom, hogy elvétettem. Ha egy ügyvéd ezt meg nem történtté tudná tenni, akkor szívesen fogadnék egyet.

MANHATTANI BÜNTETŐBÍRÓSÁG: Emlékszik, miért lőtte le Andy Warholt?

VALERIE: Sajnos általában többre emlékszem, mint amennyire kellene. Ha a rövidebb változatot vesszük, akkor annyi történt, hogy valaki túlságosan is kontrollálta az életemet, ami elvileg csak az enyém. És ehhez egy kicsit nehéz volt hozzászoknom.

MANHATTANI BÜNTETŐBÍRÓSÁG: Miért lőtte le Andy Warholt?

VALERIE: El lehet olvasni a kiáltványomat, ha szeretne aktív tagja lenni a SCUM segédcsapatoknak. A kiáltvány mindent elmond, ki vagyok én.

MANHATTANI BÜNTETŐBÍRÓSÁG: Saját magát jelentette fel az Ötödik sugárúton egy közlekedési rendőrnél. Miért tette?

VALERIE: Azért, mert egy kis társaságra vágytam. Mert rossz volt nekem. És olyan szimpatikusnak tűnt ez a William Schmalix. És tehetségesnek. Sosem láttam még ilyen alacsony rendőrt azelőtt, és mégis sikerült letartóztatnia.

MANHATTANI BÜNTETŐBÍRÓSÁG: Utoljára kérdezem az ügyvédről. Szüksége lesz egy kirendelt ügyvédre. A védői díjat az állam nem fizeti. Módjában áll ügyvédet fogadni?

VALERIE: Én saját magamat akarom védeni. Szemben sok minden mással, ez az én szakértő kezemben fog maradni.