Borítószöveg

De hát nincs is szakálla! Vagyis van, de leborotválja... A népszerű szerző mégis a maga szakállára írta meg élete kisebb-nagyobb csodáit, komédiáit, tragédiáit, fura eseteit, égszakadás-földindulásait, atommaghasadásait, örömét, bánatát.

Mi lett volna, ha dédpapa lábára egy hadgyakorlaton nem tolják rá az ágyút? Mit keres egy ősgyík az ember inge alatt? Milyen egy szuperhíró-nagymama? És milyen egy otthonkába öltözött, lelki atomreaktor? Miért vedelnek gépzsírral ízesített, házi meggybort a fikuszok? Hogyan lesz CIA-ügynök egy késő Kádár kori kisfiúból? Mit és hogyan üzen a halott apa a kozmosz végtelenjén keresztül fiának? Miért kell ököllel szétverni egy erdélyi fogadó szekrényét? Hogyan jön létre a karácsonyi görényillat? Aki nem dohányzik, az minek iszik? Melyik a legkedvesebb pofon, amibe valaha belefutottunk? Hogy lehet, hogy a barátok szép sorban lekopnak, mikor az ember igazán viccesen ugratta őket? A színtévesztő vízvezeték-szerelő háza barackszín vagy inkább sötétbarna? Megáll-e valaha nagypapa, ha a motorján nincs is fék?

„Újszülött gyermekemmel, ezzel a kis csomaggal karomban fel-alá jártam a szülőszobában, egyetlen ponttá és jelenlétté tömörült minden, duruzsoltam nekik, tedd könnyűvé énnekem ezt a nehéz hűséget, és megfogadtam, mindent megteszek értük, mindent, amit ember csak tehet.”

Lackfi János író, költő. Ötvennégy éve dobog a szíve. Nyolcvankilenc kötete jelent meg, vers és próza vegyesen, fele felnőtteknek, fele gyermekeknek. Író-olvasó találkozói során ötször kerülte meg a Földet Magyarország határain belül. Négy kontinensen járt és olvasott fel műveiből. Tizenhét évig oktatott a Pázmányon. Huszonöt éve tanít kreatív írást. József Attila-, Prima Primissima- és Stephanus-díjas. Hat gyermeke van és öt unokája.

© Lackfi János, 2025

© Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Borítóterv © Mátai és Végh Kreatív Műhely

Minden jog fenntartva

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelő kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-620-581-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

MAJDNEMEK

Egy francia katona az első világháborúban kórházba kerül súlyos sérüléssel. Mikor magához tér, éppen a nagyvizitet tartó orvosok csoportja érkezik. Nevének említését hallva felkapja a fejét, és jelzi, hogy róla van szó, a fehér köpenyesek azonban háttal neki, a szomszédos ágy mellett állnak. Hiába bizonygatja, hogy biztosan róla van szó, kiderül, hogy azt a beteget is ugyanúgy hívják, mi több, mindketten ugyanazon a napon születtek, mindössze húsz-harminc kilométernyire egymástól, mit sem tudva a másikról. Két különböző fronton kellett megsebesülniük, hogy találkozzanak.

Egy amerikai család élelmiszerboltot működtetett, melynek kirakatában évtizedekig lógott a szerdán zárva feliratú, keretbe foglalt tábla. Nem sokkal azután, hogy az egyik fiú megnősült, a bolt felújításakor ezt a megkopott mondatot is ki akarták cserélni, kiemelték hát a rámából, és látták, hogy a cirkalmas betűket voltaképpen egy régi fénykép hátoldalára rótták. Azon a fotón, általános megdöbbenésre, az ifjú feleség volt látható édesapja karjában, még gyerekként. Az eset annál megfejthetetlenebb, mivel a két család akkoriban még nem ismerte egymást…

Mint ismeretes, a történettudományban tilalom alá esik a „ha”-val kezdődő mondatok használata, miközben persze családi magántörténelmünk (főként itt, Közép-Európában) mondhatni csupa „ha” meg „ha”. Nagyapám a második világháborúban vallásos meggyőződésből a „Ne ölj!” parancsát halálosan komolyan véve még roham esetén is az égre lőtt, nem fogta emberre gépfegyverét, mégis sértetlenül vészelte át a világégést. Legalábbis nagyanyám így mesélte. Hazatérve azt látta, hogy felesége, apósa, anyósa, mi több, még a családtagnak számító felvidéki cselédlány is sárga csillaggal a hajtókáján járkál, azon naiv megfontolásból, hogy „ha már elvisznek valakit, vigyenek el mindenkit együtt”. Ki tudja, ki marad életben egyáltalán a szolidáris kis társaságból, ha hazatért nagyapám le nem veteti a gyilkos jelzést, be nem parancsol mindenkit a házba, és nyakába nem veszi a várost élelem és egyebek után a maga biztonságosnak számító, kunosan vágott szemű fizimiskájával.

Ha másik nagyapám negyvenötben, a frontról hazaérve nem dől le aludni, és nem szunyálja át élete nagy lehetőségét, ahogy maga mondta bosszankodva, akkor régen miniszter volna, vagy legalábbis párttitkár vagy gyárigazgató, így mesélte. Ha ez a nyavalyás, reakciós nagyanyátok, a munkásosztály ellensége felébreszti őt, ahogy a lelkére kötötte, és ő kiér Soroksár szélére, a mezőre, délután négy órára, amikor a szovjet elvtársak várták, akkor elmesélheti nekik, milyen komoly munkásmozgalmi múltja van, mennyire hisz az emberiség szebb jövőjében, és a szovjet elvtársak leakasztanak egy-két kitüntetést a nagyon sok rendjelük közül, meg se látszik a többi között, hogy hiányzik néhány, és nagyapám hajtókájára tűzik, lehet, hogy a vállukon viszik díszmenetben valami nagyobb intézménybe, ahol már kigöngyölték a piros szőnyeget, és nagyapám, a proletariátus egyszerű fia bevonul a proletariátus mennyországába. Nagyanyám csak legyintett, jól van, papa, nem lennél már te sehol, mert ha nagyapámat negyvenötben nem nyomja el olyan rettenetesen az álom, akkor nemcsak a mennybe kerülhetett volna, hanem simán a pokolba is, így ment ez akkoriban, málenkij robotra vadásztak embereket a drága szovjet elvtársak, és akkor apám nem munkásszármazásúként nő föl, és nem gyári géplakatos nagyapámnak ír ideológiai dolgozatokat, hogy az öreg megkaphassa a sztahanovistajelvényt, hanem megbélyegzettként éli le életét, még csak szóba hozni sem lehet, hogy apja a Gulagon nyaralgat baráti költségen, talán haza se jött volna élve, apám kénytelen szakmát tanulni, osztályidegenként nem mehet egyetemre, ott nem ismeri meg anyámat, akit amúgy szintén hajszál választott el attól, hogy osztályidegenként cseperedjen fel. Ha akkor nagyapám egy kicsit kevésbé álmos, minden másképpen történik.

Ha 1956-ban tizennégy éves apámat nem rántja be egy kapualjba merő véletlenségből arra járó matematikatanára, akkor én most nem írom ezeket. Vízért küldték a kútra, ám éppen akkor értek oda a Budapest ellen vonuló szovjet tankok, úgyhogy a kezéből kiesett vödör géppuskasorozattól lyuggatva táncolt a földön. Ha később a tatami helyett nem választja az egyetemet, vagy ha akkori edzői nem látnak kiáltó ellentétet értelmiségi pálya és sportkarrier között, könnyen lehet, hogy abban az évben is megnyeri súlycsoportjában az országos bajnokságot, és ott ült volna 1966-ban a magyar cselgáncsválogatottat Prágába repítő gépen, amely lezuhant, a fedélzeten tartózkodó nyolcvankét ember pedig kivétel nélkül szörnyethalt. Mindez öt évvel születésem előtt esett meg. Ha feleségem nagyapjának a lábfejére egy hadgyakorlat alkalmával rá nem tolják az ágyú kerekét, mehetett volna a Don-kanyarba századával együtt, amelyből hírmondó sem tért vissza. Így ellenben csonttöréssel tábori kórházban fekve vészelte át a kritikus időszakot, én pedig találkozhattam hetven unokája egyikével, aki aztán hat gyermeket szült nekem: mind ama bizonyos ágyúkeréknek köszönhetik létüket.

Személyes életutamat illetően is hasonló a helyzet, mondhatni, egyfajta permanens hosszabbításban élek. Nem csak a sztrókot úsztam meg rendkívül olcsón, maradandó károsodás nélkül. Mikor elköltöztünk kis házunkból, abban a reményben, hogy újat építhetünk magunknak, a régi helyünkre beköltöző szimpatikus fiatal pár elbontotta az egyik általunk felrakatott közfalat. Másnap telefonált a friss tulaj, és közölte, egészen kézzelfogható bizonyítékot szeretne átadni, hogy a Teremtőnek még alighanem tervei vannak velem. Egy elektromoskábel-darabot nyújtott át: a műanyag burkolat kellős közepében egy tipli állt keresztben: bizony, én fúrtam azt be oda korábban. Furcsa módon egészen tisztán emlékszem az estére, amikor a magam barkácsolta szekrényt a falhoz rögzítettem, és ezek szerint nem vettem észre a túloldalon a kapcsolóig lefutó vezetéket. Az az este lett volna az utolsó az életemben. Realista magyarázat igazából nincs, hiszen a fúrógépen keresztül ott helyben halálos áramütést kellett volna kapnom. A vezeték ominózus, tízcentis darabját a keresztben álló tiplivel egyetemben bekereteztem, és eltettem a lassan háromévnyi haladék dokumentációjaként.

Ehhez a néhány történethez hasonlókat mindannyian mesélhetnénk a sorsszerű véletlenről. A magam részéről túléltem két „szakmai szempontból” neuralgikus életkort, nem estem el huszonhat évesen Segesvárnál, sem a vonat alá harminckét évesen, várhatnám hát költői nyugdíjaztatásomat, már ha létezne ilyen. A közelmúltban egy huszonkét éves erdélyi költőnőt sodort el valami vadevezős a zebrán, a város kellős közepén: az egyetemista lány biciklijét tolva fürdeni igyekezett éppen. Néhány éve fulladt a megvadult habokba egy remekül úszó, harmincöt éves, első kötetes magyar költő Ecuador partjainál. Bármelyikük lehettem volna annyi erővel, ahogy éppen nem voltam.

NAGYANYÁM, A SZUPERHÍRÓ

Nagyanyám kislányként rettentően szerette nagyapját, aki akkor az Angol–Magyar Bank budapesti fiókjának igazgatója volt. Igazi self-made man, aki az órásszakmától indulva vitte ilyen magasra. Mikor 1919-ben kitört a Tanácsköztársaság, a derék vöröskatonák igyekeztek minél előbb rátenni a kezüket minden értékre, bejelentkeztek hát bankár üknagyapámhoz is barátságos vizitre. Nagyanyám tizenhat éves volt akkor, és első útja, mint szokásosan, nagypapája irodájába vezetett, ott le szokta tenni iskolatáskáját, s utána sétálgattak egy kicsit az öregúrral. Ezen a napon azonban nagypapa kirámoltatta vele az iskolatáskát, megtömte a Magyar–Angol Bank értékpapírjaival, és meghagyta a bakfisnak, hogy sétálgasson a szomszédos parkban, amíg ő érte nem megy. A kijáratnál már ott posztoltak a Lenin-fiúk, de nem tartóztatták fel a lánykát, aki másfél óra hosszat járkált fel-alá táskájában egy komoly vagyonnal. Komcsik jönnek, komcsik mennek, de ő az ügyfeleinek meg a banki központnak tartozik elszámolással, mondta később az öregúr.

Nagyanyám a létező szocializmus langyos gulyáspárájában létrehozott egy spéci, privát rezervátumot, ahol francia és német nyelvű könyvek, operakották, háború előtti étkészletek, vulkánfíber bőröndök, ántik sílécek, angol szövetből hajdan szabatott kosztümök képviselték az öreg kontinens aranytartalékát, éppoly értékállón, mint a rekvirálók elől iskolatáskában elmentett banki papírok. Ő volt az újrakeretezés nagymestere, bármiféle veszteségből ki tudott hozni valami diadalmas megújulást. A háború idején biztonságos helyre kellett szállítania két pici gyerekét, hát szerzett egy kétkerekű kordét és egy férfi kísérőt, mert anélkül nem volt tanácsos nekiindulni a városnak. A Várból kitörni készülő német csapatok és a rájuk leső szovjetek elől a Rózsadombon talált szállásra cipelte a kölköket. Este az izgalomtól mindkettő hamarosan elaludt, nagyanyám pedig az erkélyről szemlélte a pazar tűzijátékot, ahogy az orosz röppentyűk aláhullnak a mélybe, és tömegével mészárolják le az ellenséget. A rákövetkező napokban, mint mesélte, a János kórház előtti téren derékmagasságig ért a lánctalpak összepréselte hullatömeg. Édesanyjáékhoz, akik odalenn maradtak, bekopogtatott egy német katona a völgyben vonuló hadoszlopból. Tizenhárom-tizennégy éves, holtsápadt, cingár fiúcska volt egy hatalmas katonakabátban, és egy falat kenyérért könyörgött. Az öregek pedig adtak neki, holott nem sokkal korábban kellett sárga csillagot tenniük ruhájukra.

Nagyanyámnak volt a háború után először telefonja a kerületben, mert összehaverkodott a vonalakat újraéleszteni próbáló munkásemberrel, vitt neki kávét, nyilván az akkor kapható rettenetes cikóriazagyvalékból főzve, de azért mégiscsak. Az államosításkor nagyapámat kuláklistára tették, mert kicsi kertészetében, amelyet teljesen önerőből hozott össze, néha tizenkét idénymunkást is foglalkoztatott. Amúgy csak pár főnyi segéderővel dolgozott, de a rettentő barátságos pofák kikeresték a nyilvántartásokból a legterhelőbb adatot, és annak alapján jártak el.

Nagyanyám, mintha látnoki erő lakott volna benne, már korábban lecsapott a telek egy részére, és többekkel összefogva rögtön a háború végeztével létrehozta a környék egyik első társasházát, melyből neki is járt egy lakás. Pár utcányira onnan, szintén a Pasaréten állt (és áll a mai napig) az a kis villa, melyet üknagyapám a harmincas években vásárolt, mikor az a terület még kötésig érő fűvel benőtt pusztaság volt. Ki is nevették, amiért ilyen haszontalan befektetésbe ölte a pénzét, de később már senkinek sem volt kedve nevetni. Nagyanyám és öccse nevén volt az ingatlan, és az államosításkor kiderült, hogy pont két négyzetméterrel nagyobb, mint ami egyetlen magánszemély nevén maradhat, úgyhogy el fogják venni, nincs mese. Nagyanyám siránkozás helyett hívatott egy kőművest, és csináltatott négy beépített szekrényt, egyenként fél négyzetméter alapterületűeket. A bizottság megérkezett, sürgött-forgott, méricskélt, és kiderült, hogy a lakás megmaradhat a család birtokában. Később is szerzett még két vagy három hétvégi telket, és bármit elintézett a szocialista hivatalokban, mert úgy suhogtatta a jogászi bükkfanyelvet, úgy hadonászott hatályos határozatokkal, megfelelő illetékességi körökkel, a megfelelő besorolásokra vonatkozó tilalmakkal, mint valami nuncsakuval. Aki nem akart idegbajt kapni, hamar letette a fegyvert.

Nagyanyám felkészült az atomháborúra. Kamrájában mindig ott állt a túléléshez szükséges hidegélelem-készlet, lisztek, tészták, olajak, cukrok, befőttek. Szükség esetén, magyarázta nekem, egyetlen kiskanál tömény cukor elég energiát ad, hogy egy napot átvészeljen az ember. Mindig volt nála tea is bőven, mint mondta, a kínaiak nem maradtak volna meg ilyen nagy számban, ha nem létezett volna tea. Earl Grey-t is tartott, bár sosem ivott olyat, azt mondta, a bergamott a mosószappanra emlékezteti, annak volt ilyen illata a régi világban. Nagyanyám Fecske márkájú cigit is tartott, bár sose dohányzott. Nem vette volna a lelkére, hogy esetleges dohányzó vendégei az ő felkészületlensége miatt ne tudjanak rágyújtani. Volt albérlői visszajártak hozzá esetenként egy kis tereferére. Nagyanyám kitette a süteményt, és megkérte az éppen nála tartózkodó úriembert, hogy vágja négybe mindet, mert úgy többnek látszik. Mikor ütött-kopott zománcú lábasai pótlására edénykészletet kapott tőlünk ajándékba, nem állta meg, és csípősen odavetette, hogy látszik, szeretnénk valami szépet örökölni tőle. A nála dolgozó munkások égre-földre esküdöztek, hogy soha többé nem jönnek az öreglányhoz, mert a hátuk mögött állt, és nem fukarkodott a kritikával: ugyan, kedves mester, csak nem spórolja ki a kócot, tehetne még egy kis zsírzást, miféle használt vackot akar rám sózni, nem sül ki a szeme? Mindezek ellenére akadt jó néhány kitartó, hűséges munkása, akik tűzbe mentek volna érte, és bátran viselték savas megjegyzései pergőtüzét.

Nagyanyám az újrahasznosítás úttörője volt, nála az anyag sosem veszett el, mindig csak átalakult. Ha egy darab drót vagy madzag bekerült a háztartásba, rögtön gombolyag vagy tekercs lett belőle, a kenyérhez vagy virághoz dukáló selyempapír pedig a megfelelő méretre hajtogatva-vágva pillanat alatt bekerült őt megillető helyére: a vécépapírtartóba. A szívósabbját kellett egy kicsit morzsolgatni használat előtt. A zacskókat avagy tasakokat áhítatos tisztelet övezte, bármi lett légyen is beltartalmuk. A mirelitek, virslik, kekszek, vatták, zsebkendők, szalvéták, savanyúságok és egyebek tárolására szolgáló nejlonokat nagyanyám szépen kimosta, megszárította, tucatjával összekötegelte, és eltárolta nehezebb időkre. Ezekbe a zacskókba csomagolt aztán kézifűrészt, vágott virágot, friss gyümölcsöt, könyvet, bármit, amit az idő esetleges viszontagságaitól és a folyvást leselkedő kosztól meg kellett óvni. Halála után több mosógépes dobozra való kitűnő csomagolóanyag maradt utána a pincében.

Nagyanyám karakán egyénisége elbűvölte a tizenéves kamaszt, aki voltam. Vett kettőnknek operabérletet, és én szemrebbenés nélkül megnéztem az ötórás Parszifált. Alighanem neki köszönhető, hogy operaénekes akartam lenni. Hallgattuk bőszen a Bartók rádiót, és mikor bemondták, hogy Haydn concertóját közvetítették, rávágta: sejtette, Mozart már rég befejezte volna! Lejártam vele az akarattyai telekre, ahol mérnöki aggyal úgy ültette a fákat, hogy tavasztól őszig minden hónapban legyen többféle gyümölcs is. Beszélgetett a növényekkel, miközben nyeste, permetezte őket:

– Hát te meg hová a csudába burjánzol? Szép dolog ilyen kócos hajtásokat hozni?

Nem vettünk buszjegyet a vonattól a telekig, mert rablás pénzt elkérni pár kilométerért. Teli kosár almákat, barackokat cipeltünk, hogy így kifogjunk a nyerészkedő Volánon. Kilencvenkét éves koráig pengeéles volt, és mindig tettre kész, percre beosztotta az idejét. Aztán az Alzheimer néven ismert német szélhámos bepalizta őt is. Nyitottam be hozzá, úszott a lakás a fekete füstben, ő pedig állt a konyhában diadalmasan, sütötte a mosogatószivacsot, és azt motyogta:

– No, a másik oldalát még megpirítom, és már kész is van.

Vagy kiette a vázából a virágot, és megjegyezte:

– Kicsit száraz ez a zöldség, de azért ízletes.

Hoztam paradicsomot is, fűztem hozzá, és odébb toltam a vázát.

Ott voltam a halottas ágyánál, végigénekeltük a virrasztást, halál nyugodtan feküdt ott, végén annak az egyre szűkülő csőnek, ami az élete volt már akkor. Szinte nem telik el nap úgy, hogy ne fűzne valami csípős megjegyzést valamihez. Amúgy köszöni a kedves érdeklődést, a maga részéről jól van.

IDŐELTOLÓDÁS

Kulcsom kettőt fordul, akkor minden rendben, nem hagyta benne belülről. A szalonba lépek, vattaszerű, zilált hajjal ül nagyanyám a karszékben. Látszik rajta, álmából ébredt. Köszönök, lepakolok, a gyümölcsjoghurt, a fő csalétek, melyet zavarodott korára gyermekes mohósággal hörpöl, az asztalra kerül. Ingázom a konyha és a nappali között, hol nagyanyám még kábultan üldögél, lerámolom, letörlöm a morzsás asztalt. A konyhakredencen kenyeret szelek, vaj nincs, erre nagyanyám azt mondaná, nem baj, úgyis sok a savam. Magához tér, ő töri meg a csendet:

– Sajnállak téged.

Ez új. Hogy sajnál. Egyszer még a karácsonyi ajándékra is csak annyit jegyzett meg: „Szép, szép, látom, örökölni akartok utánam!” Jó, ha sajnál, sajnál. Nekem viszont meg kell etetnem, be kell adnom a gyógyszerét.

– Miért? – teszem az asztalra a tányért.

– Hallottad a változásokat, nem? Téged is érintenek.

Híreket hallgathatott? S mit értett ki belőlük nagyanyám, aki oly kevéssé tudja követni az amúgy is szövevényes politika tili-toli játékait?

– Hova mész most? Van hova menned?

– Otthonról jövök, s találkozóm van valakivel.

– Nem tanácsos ilyenkor mutatkozni. Inkább utazz falura.

– Nem terveztem. Itt van, ugye, a munkám.

– Munkád, milyen munkád?

Zavaros kérdés, kár lenne belemenni. Nagyanyám nemigen ismer el mást munkának, mint a kertészetet, mert ő és férje evvel foglalkoztak, az orvostudományt, mert ennek édesapja művelője volt, s a műszakiakat, mert a fia fizikus. Mit mondjak neki, hogy szabadúszó vagyok, félig halasztott szakokkal az egyetemen?

– Tanulsz, nem? Azt nem tudnád elhalasztani?

Furcsa, ő mondja ezt, akivel lehetetlen megértetni a halasztás intézményét. Persze a progresszív agy-érelmeszesedés nem tréfa. Az orvos azt mondta, minél több mindent ráhagyni, minél kevesebbszer szembesíteni a ténnyel, hogy hát ugye már nem egészen...

– El lehetne éppen – térek ki.

– Na és abban az esetben hova mennél? Itt, Pesten vigyázni kell, az emberek komiszak, szeretik, ha a másiknak fáj. Nálatok az iskolában még nem vezették be ezeket a rendelkezéseket?

Ekkor valami felrémlik. De hisz annak már hatvan éve... Akkor szóródott szét a család, a Meerek nagy része Nyugatra emigrált, kivéve a két szerencsést, az egyik, Böske már korábban ágyban, kábítószer hatása alatt cigarettázott, magára gyújtotta a paplant s a házat, a másik, Ernő hastífuszban halt meg az első világháború alatt. Valami pocsolyából ivott halálos szomjasan. Csak a dédnagyanyám, Aranka maradt itthon családostul. Vállalva, ami vállalható. Ezt ugyan csak nemrégen mesélte anyám, valahogy nem volt téma.

– Te milyen nyelven beszélsz?

– Franciául – folytatom, hogy ne hazudjak.

– És németül nem?

– Azt csak szeretnék.

– Szeretnél, nem szeretnél, kénytelen leszel. Kikényszerítik. Van ismeretséged vidéken?

– A nagynénikém, egy Somogy-széli kis faluban.

– Megbízható?

– Hát persze.

– Nem olyan persze. Hogy rokonod ő neked?

– Apai nagyanyám testvére.

– A nagyanyád az a varrónő, igen, dolgoztattam már vele. S mikor indultok?

Ez az első pont, ahol csak hazugság árán haladhatok tovább. Összesöpröm a morzsát, a lecsöpögött, asztalra száradt paradicsommagokat, rendet teszek. Most jut eszembe, hazudni se kell. Nagynénikém, akit csak keresztmamának hívunk, nemrég írt, hogy segítség kellene a szürethez.

– Most vasárnap megyünk.

– Kivel beszélted meg?

– Apámmal.

– Az jó, ő nem követ el megfontolatlanságot. A fő, hogy légy óvatos. Udvarias, de kitérő. Ne menj bele mindenféle beszédekbe, bármilyen barátinak mutatkozik is az illető. Érted?

Engedelmesen bólintok. Nézem nagyanyám szemüveg nagyította, s most még ehhez képest is természetellenesen kitágult szemeit. A szempillák kihullottak, s mintha enyhe pír színezné az orrcimpákat, szemhéjakat. Pedig fölösleges lenne megrendültsége számlájára írni e jeleket. Talán csak nemrégi megfázásából maradtak vissza. Szemügyre veszem öltözékét. A belső szobából harisnyát hozok, vegye föl, megfázik. Belecihelődik. Utána beszél tovább, hosszú csendekkel megszakítva.

– Az a rokon tudja, hogy te mész?

– Naná, hogy tudja! – színezem tovább a sztorit egy ártatlan hazugsággal. Mert nagyanyám rögeszméje a jelen szempontjából mondhatni veszélytelen. Sőt, még hasznos is: ha nem szabad feltűnést kelteni, biztos nem megy el otthonról.

– Honnan?

– Üzentem neki egy megbízható emberrel. Aki arrafelé indult.

– És szívesen lát? Visszaüzent?

– Igen.

– Gyermekeik vannak?

– Nincsenek.

– Na, az szerencse. Úgy könnyebb nekik is. És volna neked ott munkád?

– Nagy a kert. Vannak földjeik is – merültem vissza a hatvan év előtti helyzetbe. – Most jön a szüret –, tettem hozzá lelkifurdalásom enyhítésére.

– No, az jó. Addig sem vagy szem előtt. Más ismerősöd nincs?

– Van egy barátom a Délvidéken – szóltam, holott ez a barátom már régen átszökött a határon, más, újabb természetű szorongattatások elől.

– Az nem egy rossz útvonal. Tud erről, hogy a te múltadban van egy ilyen hiba?

– Tud, régi barátom.

Ekkor eszméltem rá, hogy a nappaliban ülök tétlenül, szemben nagyanyámmal, kinek álma vagy hipnózisa lassan átragad rám. A konyhában vár a mosatlan edény, a szőnyegek és a padló szemetes, s én itt szövöm képzeletbeli szökési terveimet a hatvan éve elmúlt Rossz elől. Megemelkedtem ültömben, de nagyanyám újabb tanácsai letaglóztak.

– Arra vigyázz, hogy ez a téma ne forogjon semmiképpen közszájon. Persze ne is kerüld feltűnően. Ne heveskedj. Igaz, te sosem voltál olyan politikusféle. Inkább mondják rád, hogy micsoda hülye, hogy nem ért ez semmihez, mint hogy baj legyen. Ne hagyd, hogy provokáljanak. Komisz, komisz az ember, szereti megalázni a másikat.

Megszédültem. Mert mi az a hatvan év egy húszezer éve két lábon járó lény történetében? S melyik hatvan évről van szó egyáltalán, honnan lehetne tudni, hogy mi az, ami már biztosan múlt, és mi az, ami ránk vár? Végignéztem ruháimon: amúgy különcködésnek ható nyakkendőm, mellényem, nadrágtartóm beleillettek a képbe. Ha elővigyázatlan leszek, lefognak.

– Nem nagyon látszik az arcodon. Nyugodtan járhatsz-kelhetsz. Ugyan ez nekik nem számít. Beleesel egy kategóriába és kész. Mind beleesünk.

– Nagymamával mi lesz? – csap fel bennem az aggodalom.

– A lakást nem hagyhatom itt. Nincs, aki vigyázzon. Mondd csak, azok az oldalágiak már protestánsok?

– Katolikusok.

– Az jó. A barátod milyen származású?

Meglepődtem, hogy emlékszik még szavaimra. Emlékezete általában sokat szalaszt, vissza-visszatér mondataira, egyik szava a másikba botlik.

– Magyar. Persze biztos van benne szerb vér, vagy horvát. Arra elég nagy a keveredés.

– A fő, hogy végül nem esik elbírálás alá. Mondd csak, a csehek felé nem tudnál te menni? Biztonságosabb.

– Nincs ismerős. Nagymama – szakítottam ki magam a varázslat alól –, itt a gyógyszere, vegye be!

Ajkait, melyek a fogak támasza híján behorpadtak, összeharapja, úgy nyeli a pirulákat, reszketve tölt rá vizet, mely fülei mellett kétoldalt a nyakába csurog.

– Megtöröljem? – ugrom oda.

– Hagyjad, inkább egyél – biztat, s bár nemrég ettem, mardosni kezd a menekülők állandó éhségérzete. Már örülök a lakásnak, ahol (ha mindenről nem is illik) nyíltan lehet beszélni, magunk között vagyunk. Igyekszem tudatosítani, hogy kettőnk közül neki kellene ennie.

– Jöjjön, nagymama, egyék, kihűl a virsli – érek hozzá az otthonról hőtartó alufóliába göngyölve elhozott húshoz. Már hideg. Elpárolgott belőle az otthon melege. Vagy tán nem is volt meleg. Felrémlik a túlélő nevetése, ahogy titokban mindannyian röhögünk nagyanyám sületlenségein, de nem megy. Gyomrom ideges készenlétben remeg, a virslivel beletúrok a mustárba, harapok. Megrohan az ehetnék, mohón magamba tömöm a három szelet, nagyanyám ízlése szerint vékonyra vágott kenyérszeletet, a virslit, sajtot, paradicsomot, paprikát. Feltépem a joghurt ezüst-tetejét (nagyanyám kedvenc csemegéje, szinte hallom, amint nagyot nyel, tegnap óta nem ehetett).

Nagyanyám váratlan erőfeszítéssel feltápászkodik a fotelből, görnyedten és fürgén eltűnik a belső szobában. Markában bankjegyekkel jelenik meg, ami kettős csoda, hiszen nemcsak hogy rendkívül fukar (az áremelkedésekről mai napig nem tud, nála húsz forinton áll egy kiló kenyér árfolyama), de el is dugdossa nyugdíjait, hogy maga sem találja meg. Egy családi házkutatás során félautónyi összeget gyűjtöttünk össze anyámmal lyukas harisnyákból, ágymatracokból és egyebünnen. Ez persze most nem számít. Köszönetet morogva, számolatlan teszem zsebre a pénzt, időközben már kabátomba is belebújtam.

– Azok a rokonok nem néznek ki hazugnak. A lényeg, hogy közömbösek legyenek. Levelet ne írj, arra odafigyelnek, csak képeslapot.

Bólintok, fejembe nyomom kalapomat, megcsókolom nagyanyámat. A kapuban állva először csak nézem a járókelőket, válogatok, ki ilyen, ki olyan, ki közömbös. Kitől mit várhatok. Aztán nekiindulok. Az álldogálással csak felhívnám a figyelmet.

HA NEM KÉSZÜLSZ FEL, ELBUKTÁL!

A minap találtam egy darab papírt, rajta nagyanyám kalligrafikus, szikár, dőlt betűs írásával, miszerint elvitte a körömollót, de pár napon belül visszahozza. Vártam pár napot, azt hiszitek visszahozta? Á, csudát! Most erre mit mondjak? Hogy nagyanyám megbízhatatlan nőszemély?

Ugyan már, aki csak ismeri nagyanyámat, bármit inkább ráfoghat, mint hogy megbízhatatlan. Ezt biza senki nem hinné el. Nagyanyám köztudomásúlag a megbízhatóság szobra.

Mármost akkor mire véljem a körömollóügyet? Rá lehetne fogni mindezt arra, hogy nagyanyám huszonhárom éve halott. Szerintetek ez mentség? Hiszen szinte naponta látom. Akkor miért nem bírja visszahozni azt a nyavalyás körömollót? Igaz, nem is hiányzik a körömollónk. És az talán mentség?

Élesen látom magam előtt, ahogy nagyanyám készülődik. Minden mozdulatáról lerí, hogy nem ma kezdte a készülődést. De nem is tegnap! Meg nem is a világháború előtt. Inkább úgy az első világháború táján.

Veterán készülődő. Vérbeli. A teremtés kezdetén még el sem készült a világ, a kacsacsőrű emlősnek kilógott a bele, a jegesmedvének nem volt feje, a vulkánok meg csak valami színes borskeveréket voltak képesek kiprüszkölni, nem igazi tüzet, de nagyanyám már elkezdett készülődni. Hogy idejében odaérjen.

Mert aki nem tud készülődni, az lényegében kutyafityiszt sem ért az élethez. Csak él bele a vakvilágba, aztán meg is látszik rajta. Kapkod, bénázik, mert sehova nem tud rendesen elindulni.

És aki elindulni nem tud, az megérkezni sem. Hiszen amikor teljes terjedelmében meg van érkezve, elkezdi nem találni a valamijét. És miért nem találja a valamijét? Mert rosszul készülődött. Vagy egyenesen sehogy se. Semmi ceremónia, semmi ráfutás, sehol a szükséges, számozott tárgyak összeszedése. És akkor aztán nem csoda, ha összeszedetlen. Ha bebukja. Mert be fogja bukni.

Ha valaki készületlenül megy el a világháborúba, bizony ott hagyja a fogát. Erre mondhatjuk, hogy nyilván a legfelkészültebbek közül is sokan elesnek, de így csak összezavarnánk a képletet.

Mert például ugyanennyire tény, de ugyanennyire nem befolyásolhatja a magatartásunkat, hogy a vasalt ingben járók pont úgy meghalnak, mint a vasalatlanok. Amiből nem következik, hogy amíg élünk, járhatunk gyűröttben. Mert az olyannak, kérem szépen, nincsen tartása. Márpedig jobb tartással meghalni, mint tartás nélkül élni. (No most, ebbe is biztos van, aki belekötne, de ne törődjünk vele. Menjünk csak előre szilárdan, meggyőződve a magunk igazáról.)

Nagyanyám készülődik. Mondjuk, a temetőbe. Nem úgy… Ez nem valami rossz anyósvicc, hogy ki hozza haza a biciklit? Meg hogy mama, kérem, fekvéspróba lesz?

A temetőbe azért kell menni rendszeresen, mert ott nyugszik nagyapám. De annyira azért nem nyugszik, hogy belenyugodna abba, ha a sírja gondozatlan! Ebbe dédnagyszüleim se nyugodnának bele, pedig ők még régebbi békében nyugosznak. És hát nagyanyám is képtelen lenne békében belenyugodni a tudatba, hogy nem gondozza közvetlen hozzátartozói sírját. Vagy hogy kőlappal lefedeti, és kifizeti az alkalmazottat, aki elsöpör, és tesz oda virágot. Ez a magatartás nagyanyám elképzelése szerint az emberhez méltó léttel összeegyeztethetetlen.

Ha temető, akkor táska, kosár. Pontosabban táska mindig, anélkül utcára se tesszük ki a lábunkat.

Táskában számozott objektumok, úgymint:

egy – pénztárca,

kettő – szemüveg,

három – kulcs,

négy – határidőnapló,

öt – toll, ceruza,

hat – bicska (sose tudni),

hét – olló (mondom, hogy nem tudni),

nyolc – vászon zsebkendő,

kilenc – kesztyű (gondolj bele, mennyi kórokozó tenyészik a tömegközlekedésben!),

tíz – madzag (mondtam már, hogy sose tudni?),

tizenegy – tű, cérna (bármi bármikor elszakadhat),

tizenkettő – gumikarika, minden eshetőségre.

Kosárba kerülő számozott objektumok:

egy – metszőolló,

kettő – kislapát,

három – kisgereblye,

négy – befőttesüveg a víznek,

öt – virágföld (nem veszünk azoktól a hullarablóktól),

hat – virág (kertből vágva, vázából kiemelve),

hét – használt nejlonzacskó (a vizes virágcsokor megfogásához),

nyolc – gyertya,

kilenc – gyufa.

Mindezeknél fontosabb összetevő: kellő szaktudás és ötven-hatvan év tapasztalat arra vonatkozóan, hogy az említett objektumok minél harmonikusabban elférjenek a rendelkezésre álló korlátozott térben. Nem spórolni a percekkel, négyszer-ötször is újrapakolni, ha egy másféle elrendezés ergonomikusabb kilátásokkal kecsegtet.

Szükség esetén minimális átcsoportosítás engedélyezett. A kézitáskába például, ha minden kötél szakad, bekerülhet a használt nejlonzacskó vagy a metszőolló, de nem a befőttesüveg vagy a kislapát. Mindennek van határa! A kislapát földes, a befőttesüveg vizes. És mindkettő ormótlanul kidudorítja a kézitáskát, megrövidítve annak élettartamát! Márpedig azért élünk a földön, hogy minél tartósabb tárgyakat használjunk, s minél inkább kiaknázzuk az azokban rejlő lehetőségeket. Hogy kipörgessük belőlük a maximumot. És ennyi.

A legfontosabb összetevőnél is fontosabb összetevő: megfelelő mennyiségű idő. Mert hiába is vásárolunk meg minden előírt összetevőt, ha nincs időnk sütni, nem lesz torta.

Ebben nagyanyám nem ismert tréfát.

Kiszámította a buszutat (és ráhagyott).

Kiszámította a villamosutat (és ráhagyott).

Kiszámította a buszmegállót a villamosmegállótól, illetve a villamosmegállót a parcellától elválasztó gyalogutat (és mindkettőre ráhagyott kicsit).

Kiszámította a sírnál töltött időt, gereblyézéssel, holtakkal beszélgetéssel, virágültetéssel, vízhordással, befőttesüveg-felállítással, gyertyagyújtással, miatyánkkal együtt, és ráhagyott. Plusz szomszéd sírok látogatóival való csevegés, bármi sír körül adódó bonyodalom.

Ha a temetői irodára is kellett menni, sírbérlet-hosszabbítás miatt vagy reklamálni leszakadt faágak, nem megfelelő karbantartás miatt, az külön tétel.

Nagyanyám pláne kiszámított minden vonatutat, állomásra vezető utat, állomástól hazáig vezető utat. Menetrenddel a kézben. Mondjam-e, hogy ezekre is ráhagyott?

Mindezek tetejébe magára a készülődésre is volt külön félretett időintervallum. Ha mondjuk ráhagyásos számítás szerint negyed kettőkor kellett kilépni az ajtón, akkor abból vissza kellett számolni. Miért is?

Cipőpucolásra, mert koszosban, kopottban kilépni nem való.

Megfelelő kabát, kendő, sapka, kesztyű összekészítésére.

Ezek lekefélésére, szösztelenítésére és pormentesítésére.

A táskában lévő számozott tárgyak precíz ellenőrzésére, a hiányok kipótlására.

A kosárban lévő számozott tárgyak akkurátus ellenőrzésére, a hiányok kipótlására.

Virágvágás a kertből plusz öt perc. Vagy ezt meg kell tenni korábban, s akkor csak a virágnak a vázából való kivételére, vizes vécépapírba csavarására, gumikarikával rögzített használt nejlonzacskóba készítésére kell pár percet félretenni. Aki mindezekre nem szán időt, hervadt virágot visz a szeretteinek. Úgy ám!

Plusz esernyő, gumicsizma bekészítése, ha eső várható.

Plusz korábban az időjárás-jelentés meghallgatása.

Plusz elmosogatás, konyhapult letörlése, edények helyrerakása, ha már egyszer elmegy az ember otthonról.

Plusz az ebédlőasztal elrendezése, letisztítása, esetleg terítő kicserélése, hogy megfelelő látvány fogadjon hazaérkezéskor.

Ha az előzetes rendezkedések végtelen sorát követnénk, alighanem kiderülne, hogy a legelső ilyen nagyanyám köldökzsinórjának elvágása lehetett. Már azt is olyan körültekintően végezték el, hogy a későbbi eseménysor zökkenőmentesen elvezethessen a temetőbe való megfelelő elindulás ünnepélyes pillanatához.

És hát ezt az örökséget sikerült alaposan elsinkófálnom. Ha negyed egykor kéne indulnom, biztos, hogy egészkor még gyorsan befejezek egy cikket, megírok egy mailt. Közben darálom a kis kávémat, amelyhez azért vettem kézi malmocskát, hogy idegeimet pihentessem. Közben kilóg a szájamból egy kifli vagy egy banán. Mert, ugye, a rendes evés se jött össze. Közben szedem össze a könyveket, mert felolvasni megyek. Hozom fel a pakkokat, mert eladni, dedikálni is fogok. Teszem be a nyugtatömböt, de a pecsétet tutira itthon felejtem, hogy legyen min bosszankodnom.

Jaj, és a posta meg a csekkek, basszus!

Jaj, és a számlák, amiket vinnék a könyvelőhöz!

Jaj, és a fellépőing! (Vasalatlan, hát persze… Nagy jövőt nem jósolok neked, fiam!)

Jaj, és az okosteló, amit GPS-nek használok. (Mert a saját eszedből nem futja!)

Jaj, és a focicucc, amely kilenc számozott darabból áll, és már nem lesz időm hazafelé beugrani érte. (Mert nem jól számoltad ki, ugye?)

Jaj, és víz egy palackban, mert kipusztulok. (A mi időnkben nem hurcibásztunk mindenhová vizet magunkkal. Sokáig bírja ám szomjan az ember. Ha tartása van.)

Jaj, és a szemüveg, mert még nem szoktam hozzá, hogy kell a felolvasáshoz.

Nem, ez nem ugyanaz a szemüveg, nem a nagyanyámé.

Pedig azon keresztül nagyon máshogy látnám a világot!

ATOMREAKTOR OTTHONKÁBAN

Nagyanyám vég nélkül és szó nélkül tudott táplálni másokat, ez volt az élete. Apró, tömzsi asszonyka hófehér hajjal. Nejlonotthonkáit maga varrta, kiskertjét maga gyomlálta, soha el nem apadó befőttjeit, savanyúságait maga tette el.

Ha csak élete kábé hatvan aktív éve alatt előállított húsleveseit összeöntenénk, vagyis évi kétszáz levessel és lábasonként öt liter folyadékkal számolnánk, végeredményül hatszáz hektoliternyi tápanyag jönne ki. 1961-ben, amikor nagyanyám aktív leves-előállítói karrierje delelőjén járt, a Szolnoki Néplap cikkének tanúsága szerint összesen ennyi liter mustra szerződtek egymással a Pest és Szolnok Megyei Pincegazdasághoz tartozó termelők. Pár éve pont ennyi hamis bort foglaltak le és rendeltek vissza az élelmiszer-ellenőrök az Alföldön. A csehországi Budvar sörgyár fennállásának százhuszonkettedik évfordulóján a České Budějovice-i egyházmegye püspöke, Vlastimil Kročil éppen hatszáz hektoliternyi főzetet áldott meg. A sör leerjedése után százhuszonkét különleges palacknyi Budvar sört szállítottak a Vatikánba Ferenc pápának. Nagyanyám összegyűjtött húsleveseivel kétszer meg lehetne tölteni a budapesti állatkert jegesmedvéjének tavacskáját. A lébe nemcsak a csirke szívét, máját, zúzáját, farhátát főzte bele, hanem a saját szívét is.

Futószalag mellett dolgozott a gyárban, futószalagon érkező rántott húsainak se vége, se hossza, Afrika, Amerika, Ausztrália, Kis-Magyarország, Nagy-Magyarország és a Falkland-szigetek is mind ott sercegtek a gyöngyöző zsírban, míg nagyanyám a gyerekeket, vagyis apámékat és bennünket, unokáit várta.

Visszanézve látom, a sashalmi kertben Kékestető nagyságú petrezselymeskrumpli- és rizshegyek tornyosulnak. Egy betonkeverő most önti le a ház előtt a sokadik rakomány tejfölös uborkasalátát. A végtelen tálcasorokon hadrendbe álló sütemények meg már csak a szomszéd Sinkáék telkén férnek el: zserbó, darázsfészek, hájas, almás és meggyes pite, skót felföldnyi rétes. A Grand Canyont pedig a méteres nevezetre hallgató félig puncsos, félig csokis krémes tésztából alakították ki. Utóbbi az ünnepek velejárója volt, húsvét és karácsony jöttét jelezte, a szerkezeti munkálatokhoz nagynénikém is feljött Nagyberkiből vonattal, a nővérek együttes munkával formálták a sziklás vonulatokat.

Nagyanyám mosolyból is kifogyhatatlan raktárkészlettel rendelkezett. Ennek a mosolynak volt valami gyermeki, ámuló jellege, nagyanyám bármilyen apróságon őszintén elcsodálkozott, nahát, milyen ügyesen felvesszük a kesztyűnket, hoztunk egy történelemötöst, tudunk járni, biciklizni, elkapjuk a labdát, megtanultuk a kötelező verset, az énekkari éneket. Sosem értem tetten megjátszottságot, legapróbb hőstetteink is csodaszámba mentek, őszintén hitte, hogy mi mind zseniálisak vagyunk, ő meg azért létezik, hogy bennünket szolgáljon. Nagyanyám sosem evett velünk, eleve jól volt lakva, már úgy született, nem kérek, angyalaim, tényleg semmi sem fér belém. Valószínűleg ehetett némi hideget, parizeres zsemlét a nagy izgalomban, hogy nekünk mindenből jusson elég. Az „elég” azt jelentette, hogy pár tálca sütit, pár üveg befőttet, savanyút, némi kerti terményt mindig vittünk haza. Nagyanyám az asztaltól távolabb ült egy kis széken, pompás kilátással a mi táplálkozásunkra. Olyan élvezettel figyelte, ahogy mindent megsemmisítünk, amin napok óta dolgozott, ahogyan más a kedvenc szappanoperáját bámulja. Két keze az ölében, éberen figyelt, akár egy nagyhatalom, amely megfigyelői pozícióban várja, mikor kell a fegyveres konfliktusba beavatkoznia. Ahogy megjöttünk, tette a tányérokat. Ahogy leültünk, hozta a leszűrt levest, külön tálban a bele való húst, zöldséget. Ahogy megettük, vitte ki a levesestányérokat. Ahogy kivitte, hozta a másodikat. Ahogy megettük, emelte le a konyharuhát az illedelmes hadrendben várakozó süteményekről. És ahogy elkezdtünk sütizni, főzte a kávét. És ahogy leesett egy kanál vagy villa, hozott másikat, ahogy kellett még egy szalvéta, pohár víz, szaladt. És ahogy elkészültünk, ment mosogatni. (Mi meg használat előtt suttyomban törölgettük az evőeszközöket, mert nagyanyám kicsit rusztikusan mosogatott.)

Nagyanyám nemcsak minket szolgált ilyen elszántan, munkaidő után a nagyapám által mosógépmotorral automatára buherált Singer-gépen varrta a környék ruháit. Burda-szabásminta után háromszáz forintért, ami már akkor is nudlinak számított. Menyasszonyi ruhát pár kiló disznógyárból lopott hájért (ezzel sütötte nekünk a leveles tésztákat). Szűkítette-bővítette az öltönyöket, kosztümöket, estélyiket, miniruhákat, melós-ancúgokat. Az általa varrott ingekben-gatyákban jártunk, a mexikói focivébé hatása alá kerülve brazil mezt rendeltem nála Adidas-csíkostul, -címerestül. A rendszerváltás hajnalán klottgatyává műttettem vele a házra kötelezően kilógatott vörös zászlót.

Nagyapám helyett is nagyanyám járt templomba, az öreg mandiner-keresztényként minden áldott vasárnap kikérdezte feleségétől a prédikációt. Nagyanyám nem hordott lelki esőkabátot, nem pergett le róla Krisztus szeretete, mindenkinek mindene volt, magát nem tartotta semmire. Nem haragudott, ha megalázták, csak elszomorodott. Nem rótta fel, ha kihasználták. Nem hánytorgatott fel sérelmeket. Az utolsó időkben édesanyámék ápolták, ott feküdt betegen, és azt suttogta, nem tudta, hogy ilyen nehéz meghalni. Ami a vallást illeti, egyszer elárulta, ő egyszerű parasztasszony lévén nem mert erről vitatkozni okos értelmiségi szüleimmel, ezért minden mise minden úrfelmutatásában azt kérte Istentől, hogy a mi családunk térjen meg. Ez különböző úton-módon mind az ötünkkel megtörtént. Utólag kiderült, nagyanyám volt családunk otthonkába öltözött, titkos lelki atomreaktora.