Lugosi Viktória

Akit itt felejtettek

A deszki árva
– részlet –

KALLIGRAM
2023

Copyright © Lugosi Viktória, 2023
ISBN 978 963 468 396 4

A diaszpóra vallásos gyermekfalujaként emlegették azt az intézményt, amelyet Deszken alapítottak a Bné Ákivá tagjai 1945 nyarán, és itt működött négy évig, amikor a kommunisták bezárták. A gyermekfalu küldetése az volt, hogy rehabilitálja a Soá traumáját átélő gyerekeket, testben és lélekben egészséges, erőteljes fiatalokként indítsa őket útjukra, hogy járuljanak hozzá Izrael államának megalapításához, és váljanak hasznos polgáraivá.

I. rész
Nem lesz holnap

Apám vállán nem lehetett sírni. Kisgyerektől is a gyengeség jelének tekintette, ezért minden erőmmel azon voltam, hogy visszafojtsam, amíg haza nem érek anyámhoz, de sokszor kudarcot vallottam. Ha meglátta a könnyeim, nem szólt, csak elhúzta a száját, mintha romlott húsba harapott volna. Szégyent vallottam. Pedig korán megtanított arra, hogy a könyörtelen az emberi, a kegyelem a kivételes.

Később sokszor vágytam a biztatására, hogy amire készülök, az sikerülni fog, mert képes vagyok rá, vártam, hogy megpaskol a gerincem közepe táján, ami az apák és fiaik között olyasmit szokott jelenteni, hogy az emberek már csak ilyenek, ne lógasd az orrod, lesz még jobb is. Apám fiút akart, és én igyekeztem megfelelni neki.

A negyvenes éveimben jártam, amikor kiderült, hogy a nevem eltorzított formája a jelszó a laptopján, és akkor olyan melegség öntött el, hogy legszívesebben átöleltem és csak szorítottam, szorítottam volna, hogy érezzem a teste melegét, az én erős, drága apám testét. De nem tettem meg.

Mire megengedtem volna magamnak, hogy haragudjak rá, és bátorkodtam volna nem szeretni, megbetegedett, és akkor egyszeriben megsajnáltam. Ez egyszerűbb volt, mint korábban bármi más. Erőfeszítés nélkül, könnyedén ment, és megvolt az a hozadéka is, hogy újra közel éreztem magamhoz, mert igazán csak azt sajnáljuk, akihez közünk van.

Most, hogy már nincs köztünk, nem maradt más dolgom, mint megérteni. És választ találni a kérdésre, vajon apám a vágyait nem tudta uralni, vagy a félelmeit.

🞰

Fél nyolc van. A város kéken villódzó ablakai mögött a fáradt anyák most dobják rá a megvajazott kenyérre a vastagon szelt parizert. Van, ahol trappista sajt is kerül a tányérra. Paradicsom nem, az még primőr. A második műszakból a fotelbe huppanó apák kikiabálnak a konyhába egy sörnyitóért. A tévén két csatorna fogható, de mindenki a híradóra kapcsol. Mi egy elegáns szálloda terasz felőli nagy üvegablaka előtt ülünk, páholyból nézzük a kivilágított budai várat. Körülöttünk egyetlen magyar szót sem hallani, de hát csak az tudja itt megfizetni a vacsorát, aki Nyugaton él. Apám kivétel. Gyapjú skót kocka a barna alpakák között.

A család amerikai barátnője apámnál idősebb, de úgy riszálja a hangját, mint nálunk a lányok a gimiben az első B-ből, ahonnan kilencen jelentkeztek Lendvai tanár úr magyarszakkörére. Mind Annának hiszi magát, és a gyönyörű Vronszkij szavait lesi.

Apám nem szép. Magas, a szeme is kék, dús fekete hajába nevetés közben időnként beletúr, de az arcában van valami ormótlan aszimmetria, amit nemigen lehet hova tenni. Talán az állkapcsa hosszabb a kelleténél, vagy az állcsontja áll ki jobban, mint az szokványos, de valami kiszögellés a fejformáját ősivé, szinte állatiassá teszi. Ugyanakkor a beszéde finom, mesterkéltségnek nyoma sincs, könnyed és humoros. Kiváltképp egy ilyen elegáns vacsora után szellemes, amikor egy-egy konyakot is megiszik. Ez csak elvétve, ünnepi alkalmakkor fordul elő. Az öblös poharat lezserül tartja a kezében, a felső ujjpercein fekete szőrcsomó meredezik. Lehetne gusztustalan, de inkább férfias. Nem tudom, hogy mit tesz a nőkkel, mitől válnak a jelenlétében nyafka tizenévesekké, milyen összetevőkből áll az a vonzóerő, amit sugároz, mi az a textúra, mi az a valami, csak azt, hogy apám olyan, mint egy kávéautomata: a sárm, hallom anyám hangján, gombnyomásra folyik belőle.

A Gundel-palacsinta kikanalazott öntetének maradéka csíkokat hagy a tányéron, Katherine néni, a hazalátogató régi barát hátravetett fejjel nevet, apám mosolyogva tartja a lámpa felé a poharát, a terasz visszafogott világításában az áttetsző konyakszínt szemléli, naranccsal kevert melegbarna, bársonyos árnyalat. A háttérben áttűnnek a vár mézsárga fényei, a sarokban álló hangszóróból felhangzik a The Winner Takes It All, a 80-as nyár slágere, mindenki elégedett. Egyáltalán nem zavar, hogy Irén, apám barátnője, és mi, ott annál az asztalnál már rég áttetszővé, láthatatlanná váltunk, nem létezünk. Irén számára követhetetlen a szellemi pingpong, hallgat, én egy darabig bele-beleszólok a beszélgetésbe, de érzem, hogy mellékszereplő vagyok. Már csak ők vannak a teraszon, Katherine néni és apám, a hódoló és a hódító. Büszke vagyok az apámra.

🞰

Több mint húsz évvel később egy konferencia ebédszünetében megrakott tálcával tornyosul fölém egy középkorú hölgy. Nálam idősebb, de hát már én sem vagyok fiatal. Megkérdezi, hogy leülhet-e mellém. Persze, mutatok körbe a mellettem lévő üres székekre, épp tele a szám. Egy pillantással nyugtázom, hogy a selyemruhája többe került, mint az összes holmim együttvéve, amit három napra magammal hoztam, és olvasom tovább a konferencia délutáni programját, amikor egyszer csak az apám nevét hallom, és a kérdést, hogy ugye, én vagyok az, a lánya. Ennyit a programról. Sok-sok évvel korábban, meséli a nő, valamilyen üzleti ügyben, amit csak homályosan említ, segített apámnak tolmácsolni, és hogy apám milyen mély nyomokat hagyott benne. Kirítt abból a régi világból, mondja, és el se hinném, hogy milyen kellemes emlékei fűződnek hozzá. Na, azt el tudom képzelni, villan át az agyamon, persze hallgatok. Különleges ember az én apám, teszi hozzá. Nagyokat pislog, szipog, elővesz egy zsebkendőt a méregdrága táskájából, megtörli az orrát. Leteszem a villát, zavaromban idétlenül mosolygok, végül is mit lehet erre mondani? A nő csak ül, két kézzel fogja az ölében a ridikül fülét, nem emeli fel a tekintetét, rendkívül kínos. Hogy megtörjem a csöndet, kérdezősködni kezdek, régi taktika, be szokott válni, csak éppen a máskor működő kérdések, hogy mivel foglalkozik, miért jött a konferenciára, és melyik szekcióba készül, ebben a helyzetben falsul hangzanak, terelésre jók, máskülönben haszontalanok. Végre nekikezd a salátájának, mindenre válaszol, engem semmi sem érdekel, small talk, így megy ez, végül, sokadik nekifutásra, kihalássza az utolsó répaszálakat is a salátástál legaljáról, felnéz, a villa a kezében megáll a levegőben, a tekintetével fogva tart majd kiböki: nagyon sármos férfi volt az édesapja. Ugye, tudja?

Helyben vagyunk, gondolom.

Ki ne tudná, hogy mi zajlik a konferenciák éjszakába nyúló estéin. Különösen, ha elég változatos a koktélpultok választéka, és fizetni sem kell az alkoholért. Zia, a nő, aki ebédnél hozzám csapódott, csak a pezsgőre hajtott, aminek az egyhangúságát legfeljebb Kir Royallal oldotta, és már a kilenc órás koncertnél eltökélte, hogy nem mozdul mellőlem. Bő fél óra és három újabb pohár után már célozgatott rá, hogy az apám sosem volt közömbös neki, én pedig, mint az őrült, fejszámolásba kezdtem, hogy ha én harmincnyolc vagyok, ő meg hússzal több, akkor amikor huszonhárom volt, akkor apám harminchárom lehetett.

Két villámgyors Kir Royal után már azt magyarázza, hogy mi mindent tanult tőle, mert tehetséges, de amúgy a világban járatlan vidéki kislány volt, amikor találkoztak, az apám vitte először operába és itatott vele pezsgőt, mert ő korábban még bárban sem járt, Mahlerről pedig azt hitte, hogy az egy ruhaanyag. Kényszeredetten nevetek.

– De hát, ha annyira hasonlít a moherre, nem? – kérdezi, és hátraveti a fejét, ahogy a hosszú hajú nők szokták huszonévesen. Arra gondolok, hogy apámmal reggel együtt satíroztuk a bohócos kifestőkönyvet, ebédnél pedig talán már ennek a Ziának magyarázta, hogy Mahler nem egy ruhaanyag. Nekem, aki még mindig az első és minden bizonnyal az utolsó pohár italomat szopogatom, aminek az alján régóta már csak olvadt jég lötyög, ez meglehetősen sok. Pedig még korántsem volt vége.

– Tudtam én, hogy másokkal is osztozok az apádon, nyugodtan mondhatom, nem? Te sem vagy már hamvas szűzlány – és összekoccintja a pezsgőspoharát az enyémmel, a lendület túl nagyra sikeredik, az övéből van minek kiloccsannia. – Sírdogáltam egy sort, mert anyádról persze tudtam, és rólad is, de hogy egy másik hosszúcombúval is flangál a Váci utcában, amit a saját szememmel láttam, az szíven talált. Puff! El tudod képzelni? – A választ nem várja meg. Nem tudom eldönteni, hogy azért beszél ekkora elánnal, mert végre rázúdíthatja valakire a múltját, vagy mert már annyiszor elismételte, hogy rutinból ömlik belőle a szó.

– De aztán az albérletben megittam egy üveg Törleyt, képzeld, édeset, infernum, akkoriban még rettenetes volt az ízlésem, és arra jutottam, hogy fiatal vagyok, egy darabig a töredékkel is beérem, az is több, mint ami az anyukámnak valaha jutott.

Kétségbeesetten nézegetek körbe, hál’ istennek egy kollégám elkapja a tekintetemet, odalép, és hív, hogy várnak rám a többiek, négyen is előadunk az intézetből. Zia megfogja a férfi karját, az arcáról lehervad a mosoly, fagyosan és hirtelen tökéletesen józanul bámul a kollégám szemébe, és ellentmondást nem tűrően mondja:

– Öt perc, és már megy is. – Széttárom a karom, mint akinek nincs mit tennie.

– Azért ez a pasas nem egy nagy szám – néz Zsolt, a fejlesztési igazgatónk után, aki egy sörrel lavírozik a tömegben.

– Ide figyelj! Kétszer mentem férjhez, és már a másodiktól is fényévekkel ezelőtt váltam el, hidd el, jó orrom van hozzájuk. – És mielőtt szabadkozhatnék, ugyanazzal a levegővel folytatja. – Ez egy komolytalan, teszetosza alak, nem érzed, hogy hiányzik belőle a kraft? Ez egy pancser – int a fejével a háta mögé, amerre Zsolt eltűnt, de a tömeg már összezárt, nyoma sincs. – Apropó, ha tudnál egy rendes pasast… Az se baj, ha nem olyan rendes, csak pasas legyen – nevet. – Mert ez a felhozatal – mutat körbe – sivár, mint a szikes alföldi táj. Apád azt mondaná, hogy sébig, na, ezt is tőle tanultam, jó, mi?

Szép, szabályozott fogai vannak, de az egész nő valahogy túl nagy. Nálam legalább egy fejjel magasabb, ami persze nem nagy kunszt, de túl kerek rajta minden, a válla, a combja, a feneke pedig a kelleténél két számmal nagyobb. Ő is tudja, remek esésű, de bő, A vonalú ruhát visel, mint a magukkal elégedetlen nők általában. Próbálom elképzelni huszonhárom évesen, talán túl feltűnően méregetem, mert magyarázkodni kezd.

– Nem mindig néztem ki így, gondolhatod, ismered az apádat – és szabad kezével úgy markol bele a hasán lévő úszógumiba, hogy a selymet fedő laza muszlinon kidagad a vastag hurka.

– A hajam a derekamig ért, és hatvan kiló voltam. – Megpróbálom elképzelni, elismerően biccentek. Közben arra gondolok, hogy szegény anyukám két évvel később azért adta be a válópert, mert rájött, hogy apámnak szeretője van. És ezek szerint már két évvel korábban is volt. Abban a pillanatban határozottan úgy érzem, mázlista vagyok, hogy az anyukám már nem él.

Ez egy estére bőven elég. Búcsúznék, de Zia nem hagyja magát.

– És azt tudod – kérdezi, miközben nyilvánvaló, hogy fogalmam se lehet róla –, hogy minden évben felhívtuk a másikat a születésnapján? Pontosabban: én hívtam fel, mert ő elfeledkezett az enyémről, de hát tudod, férfi, azok mind ilyenek. Jobb híján én figyelmeztettem, mert ami jár, az jár. Így aztán, ha máskor nem is, de novemberben és februárban mindig együtt ebédeltünk. De már két éve hiába hívom, hallom, hogy apádnak halvány lila segédfogalma sincs róla, hogy ki vagyok. Demencia? – kérdezi, és a beállt csöndben a gyomromban érzem a diszkóból kiszűrődő basszus dörömbölését. Duc, duc, duc.

Úgy futok a szobámba, mint akit kergetnek.

Zia másnap, az előadásom után is feltűnik, gratulál, sőt, megvárja, amíg szétszélednek az emberek, és egyszerre csak megint ott maradok vele, kettesben. Biztosítom róla, hogy csak öt percem van, várnak. Azt mondja, hogy az neki éppen elég. Sajnálja, ha tegnap éjszaka túllőtt a célon, jóvá tenné, segíteni szeretne. Nem értem, miről lehet szó.

– Csak azt akartam megkérdezni, hogy tudod-e, hol van a briliáns? Mert ha nem, akkor talán még most kellene megkeresni. – Bambán nézhetek rá, nyilván lerí az arcomról, hogy fogalmam sincs, miről beszél.

– Apád néhány éve, már nem tudom mikor, csak azt, hogy egy remek halétteremben voltunk, röhögve mesélte, és tudod, hogy apád esetében ezt nem lehet egy sima nevetéssel leírni, az inkább nyerítés, de mindegy is, nevezzük röhögésnek, és távol álljon tőlem, hogy ezzel meg akarjam sérteni, különösen most, ebben az állapotában, remélem, ezzel téged sem bántottalak meg – szabadkozik –, szóval, apád teli szájjal röhögött, amikor elmesélte, hogy hogy cseszett ki mindenkivel. Őrült humorosnak találta, hogy vett egy méretes briliánst, valami nagyon-nagyon nagyot. Nem értettem, hogy ebben mi olyan vicces, úgyhogy kibökte, mert igazából, azt hiszem, alig várta, hogy valakinek végre elmondhassa. Azt vihogta, hogy úgy eldugta azt a követ, hogy lehetetlenség lesz megtalálni. Hogy az ki van zárva, hogy bárki rájöjjön, hova rejtette. Én meg, gondolhatod, elképzelni sem tudtam, hogy ennek mi értelme van, mi értelme lehet, meg is kérdeztem, hogy miért dugta el, ha egyszer megvette. És tudod, mit mondott? Na, tippelj – noszogat Zia, mintha egy bugyuta vetélkedőben versenyeznék egy kalap pénzért, a hatásszünetben gépi dobpergéssel. – Hatalmas kőre gondolj, nem ám egy egykarátos kavicsra! No, miért rejtette el? Na, miért?

– Fogalmam sincs.

– Hát persze! Ne is erőltesd meg azt az okos kis fejed, mert úgysem találod ki – átnyúlt a könyöklőn, ahol egymással szemben álltunk, és a mutatóujjával megkocogtatta a homlokom. Egyre kellemetlenebbnek éreztem ezt a túlzott bizalmaskodást. Szabadulni akartam, de a kíváncsiságom már erősebb volt. Egy tapodtat sem tudtam volna mozdulni, míg meg nem tudom, miért dugott el az apám egy Koh-I-Noort.

– Valami olyasmire gondolj, ami rá vall. Ami kiszámíthatatlan és pimasz. – Ráztam a fejem. – Szabad a gazda? – kérdezte, és én bólintottam.

– Azt mondta, azért, mert amikor őt már rég elföldelték, ti még akkor is keresitek majd a követ. Hogy látja maga előtt, ahogy mindent felforgattok, hogy újabb és újabb ötleteitek lesznek, egyre csak kutattok, és egyre dühösebben, és épp ez a lényeg. Amíg keresitek a követ, addig végig rá gondoltok, róla beszéltek, őt emlegetitek. És hiába, mert ő még a sírból is legyőz titeket.

🞰

Ízlett a rántottás zsemle, kifejezetten jólesett, egyáltalán nem volt száraz, a tojás pedig langyosan omlott a számban, ami meglepett, mert egy kórházi büfében nyilván nem vajban sütik. Minden falatot élvezettel nyeltem, egyben rettenetes lelkiismeret-furdalással. Hogy ehetek ekkora élvezettel, amikor az apám haldoklik? Egyáltalán, hogy lehet, hogy érzem a zsemle ízét? Rendes embernek ebben a helyzetben egy falat sem megy le a torkán. Vagy ha le is tuszkol valamit, azt se tudja, mit, de hogy nem találja finomnak, az holtbiztos. És az is, hogy nem használja a holtbiztos szót, amikor a folyosó másik végén, az ajtón túl a nyolcvanéves apukája már alig lélegzik.

Az apukám. Ahogy erre gondoltam, keserű lett a torkom, és a következő falat összecsomósodva vánszorgott a nyelőcsövemben, mintha nagy tablettás gyógyszert nyeltem volna.

Pedig nem hívtam apukának, legalábbis az utolsó éveket leszámítva, ahogy ő sem simogatta meg a kezem soha, csak amióta az Alzheimer-kór előrehaladott stádiumába jutott.

Az egyetemi menzán vettem ilyen szendvicset utoljára, egy másik életben, akkor, amikor az ember még azt hiszi, bármi megtörténhet vele, és a bármi olyan, mint egy mikulászsák, nem tudni, mi van benne, csak azt, hogy minden darabja édes és borzongató. Persze apám már akkor megmondta, hogy mindig csak rosszabb jön, de nem hittem neki. Azóta se akarom elhinni. Pedig ez a nap erős bizonyíték. Mint máskor is, pecsétes engedélyt kérek a doktornőtől, hogy másnap sétára vihessem apukát a kertbe. Sétának hívjuk, de mindketten tudjuk, hogy tolókocsizást jelent, ám ma a doktornő, ahelyett, hogy a zsebébe nyúlna a nyomtatványért, közli, hogy már nem lesz másnap, még másnap reggel sem. Kötelessége tudatni, hogy itt az idő a búcsúra. És az ember ezt azonnal megérti, még ha a mondat maga értelmetlen is, hiszen lesz másnap reggel, az mindig lesz, csak az én apukámnak nem lesz, nekem igen, lesz, és a szó legszorosabb értelmében más lesz, más, mint azelőtt bármikor. Más nap. Mert árva leszek. Apámnak tehát igaza volt: mindig rosszabb jön, mert ez a reggel rosszabb, mint a tegnapi, amikor még nem tudtam, hogy ez lesz az utolsó, ugyanakkor ez még mindig jobb, mint a holnapi, amikor már nem lesz több. Logikus. De biztosan rosszabb ez a mai nap, mint az előző nyolc év bármelyike, amikor az apukám egyre kevesebbet értett a világból, amiben addig olyan remekül tájékozódott, vagy a korábbi három évé, amikor napról napra fogytak az emlékek, képességek, míg végül elfogytak a szavak is?

Vagy ez is olyan, mint a rántottás zsemle meg a holtbiztos? Hogy nem lenne szabad…?

A tojás utolsó falatjával hosszan várok, maradjon valami jó. Csak ne lássa meg senki, kiváltképp a nővérek, akik amúgy sem tartanak semmire, mert többnyire csak hetente jövök, nem úgy, mint az apám felesége, Irén, aki mindennap vele van, és aki nyilván mond is rólam ezt-azt. A nővérek – Jucikám édesek és Erzsike drágámok, ahogy Irén szólítja őket – nekem csak biccentenek, de vele beszélgetnek, Irén hozzájuk tartozik, közülük való. Irén a kórteremben, apám szekrényének alsó polcán tartja a benti papucsát, ami elválasztja az afféle lityi-lötyi látogatóktól, mint amilyen én vagyok. És Irénnek nemcsak papucsa van, hanem ülőpárnája is, amit a felső polcon tárol, és ami kényelmessé teszi az udvari műanyag széket, amit a tolókocsi mellé húz, és ahonnan apukát eteti. Irén áldás apukának, nekem és a nővéreknek is, helyettük etet, sétáltat vagy tol, az udvaron velük fújja a füstöt, nincs az a délelőttös, aki ne találkozna vele. Irén a kórházban olyan, mint a finomliszt a CBA-ban: az ember csukott szemmel is tudja, hogy a második sorban balra találja.

🞰

Látom magam kívülről, ahogy ülök a kórházi hokedlin, a fejem kissé lehorgasztva, de a szemem fennakadva pásztáz, hogy jön-e valaki, nem akarom, hogy lássák, amint eszem, mert szégyellem magam, ahogy Irén, sok-sok évvel ezelőtt, otthon, amikor apám ereje teljében ült a fotelben, és kérte tőle a körömollót. Irén bement érte a hálószobájába, ezer éve külön aludtak, de ezúttal életében először egy pillanatra a szükségesnél jobban kitárta az ajtót, mielőtt sietve behúzta volna maga mögött, és én a másodperc törtrésze alatt felmértem a berendezést a nyitott fotelággyal. Ismertem ezt a típust, gyerekkoromban nekünk is volt otthon, az a háromosztatú fajta, amin három párna adja ki a matracot, és alkalomadtán ki lehet nyitni a betoppanó vendégnek. Ez volt Irén szobájában, ez az ágy, mögötte valamilyen fakó falvédő, egy kis asztal, tele újsággal, nyilván Nők Lapja, egy kicsi, hordozható tévé és egy nagy foltos Dieffenbachia az ablak előtt. Dühösen csapta be az ajtót, ahogy visszasietett az ollóval, és úgy nézett, mintha legalábbis én tehetnénk róla, hogy nem vigyázott eléggé, vagy ha már így alakult, lehetett volna bennem annyi tapintat, hogy behunyjam a szemem.

– Nem túl nagy szoba – mondtam mosolyogva, hátha a szolidaritástól meglágyul, de ez nagy hiba volt, Irén nem az a meglágyulós típus.

– Nekem tökéletes. Én akartam, hogy el tudjak vonulni – mondta apám felé tartva, és lesütött szemmel nyújtotta át a körömollót. Apám hálószobája, ahova ő vonul vissza, cirka ötször ekkora volt, egyik oldalát a selyemhuzatú, intarziás dupla neobarokk ágy uralta, és egy óriási tévé, de elfért benne egy szépen restaurált biedermeier asztal négy fotellel, egy hozzá való szekrény, egy sublód, amelynek a tetején álló tűzaranyozott bronz kandallóóra és a hozzá tartozó kandeláberpár kölcsönzött méltóságot, és persze apám, akit csak akkor láttam ott, a hálószobájában, ha leteperte a nátha. Ő nem szégyellte magát.

A lelkiismeret-furdalással familiáris viszonyban vagyok, ezért ha valaki, pláne az apám nem szégyelli magát, arra újra és újra rácsodálkozom.

🞰

Apám senkinek sem akart megfelelni. Mégis irigyelték és csodálták, mint kisklambók a szuperhőst, bár akkoriban nem voltak szuperhősök. Pusztán attól, hogy jobb autóval és szebb nőkkel járt, mint a többség, szabadabbnak és boldogabbnak látszott, ami elég volt ahhoz, hogy összesúgjanak a háta mögött, nézd csak, a Köves, mondták egymásnak, és talán még csettintettek is a nyelvükkel… … …

II. rész
Úgy képzelem

Az irodában, ahova a nagymama két hete magával vitte Tamást, a fiút, egy gömbölyded, hullámos hajú nő ült az íróasztal másik oldalán. Ültében is látszott, milyen alacsony, és a termetéhez képest hatalmas mellei a gomblyukaknál pattanásig feszítették a blúzt. Sötét volt rajta minden, a barna ruhája, a haja, az összenőtt, bozontos szemöldöke, amelynek íve kitárt szárnyú, fekete madarat formázott. Bágyadtan mosolygott, teljesen feleslegesen, mert attól, ahogy az egyik alsó szemhéja rángatózott, olyan benyomást keltett, mintha rendkívül ideges lenne, ami az ügyfeleket még feszültebbé tette, holott türelmesen hallgatta a nagymamát, aki sokadszorra ismételte el, hogy nem tehet róla, de nem tud elég ennivalót szerezni, és mégsem nézheti tétlenül, hogy ez a szerencsétlen gyerek elfogy a szeme láttára, és amikor ezt mondta, akkor rá is mutatott, hogy ő az, aki elfogy, mintha lett volna a helyiségben más, akit fel kellene hizlalni. A nő vigasztalta, hogy ez idő szerint mindenki így van ezzel, ezért van a Szochnut, meg a Joint, a Bné Ákivá és a többi szervezet, amelyek az amerikai adományozók segítségével táborokba viszik a gyerekeket, és a nagymamának csak azt kell eldöntenie, hogy Mátyásföldre küldi a kisunokát, vagy inkább Deszkre.

– Deszk – vágta rá a gyerek, aki addig meg se mukkant. – Deszkre akarok menni. Vékonyka hang volt, de határozott, mint amikor a fuvola megvárja, míg elhallgatnak a vonósok, és a szünetet kihasználva felharsan. Nem lehetett nem odafigyelni rá, a nőnek mégis csak a szeme ugrott oldalra, a fejét nem fordította a gyerek felé, biztos tudatában annak, hogy oda, ahova a gyerekeket szokta ültetni, nem osztanak szavazati jogot.

– Azt nem lehet, életem! – A nagymama ijedtében a szívéhez kapott, oda, ahol a gyapjúkosztüm szövetén hat apró lyuk hagyott nyomot. – Deszk nagyon messze van! Majd megmutatom neked otthon az atlaszban, hogy mennyire. Ott nem tudunk meglátogatni a nagypapával. Te majd Mátyásföldre mész, drágaságom, az is nagyon jó lesz, majd meglátod!

De a fiú nem tágított.

– Deszkre megyek, vagy sehova. – A fejét lehajtotta, és térdét kaparászta, mintha a vart akarta volna levakarni egy sebről, de csak a nadrágját karistolta. Kicsi volt, gyenge és sovány, de ha a fejébe vett valamit, azt ellentmondást nem tűrően mondta.

– Ide figyelj! Nézz a szemembe! – mondta a nagymama, kinyúlt, megragadta a gyerek csuklóját, elhúzta a térdéről, hogy maga felé fordítsa, de a gyerek nem nézett rá.

– Nem mehetsz Deszkre, életem! Mátyásföldre elmegyünk a nagypapával, amikor csak akarod. Akár minden szombaton vagy vasárnap meglátogathatunk. Miért mennél egy lapos kis faluba a világ végére? No? Micsoda butaság ez! Semmi értelme, hiszen egyik hely olyan, mint a másik, ha egyiket sem ismered, mi értelme ragaszkodni valamelyikhez? – A nagymama hangjában vibrált egy kis bizonytalanság, nagyot nyelt, mint aki időt akar nyerni, hogy kigondolja a megfelelő stratégiát, mert már megtapasztalta, hogy a gyerekben milyen elementáris erő lakozik.

– Nem kell engem meglátogatni, elvagyok én egyedül is, nem ez lesz az első eset, hogy egyedül hagytok. – Fél testével elfordult, tekintetét a szoba hátsó sarkára szegezte, hogy még véletlenül se találkozzon a nagymamáéval.

A nagymama megint nagyot nyelt, aztán megszívta az orrát, pedig ha a gyerek tett volna ilyet, biztos rászólt volna. Azért a zsebkendőjét elővette, de csak a kezében gyűrögette, amíg gombóccá nem vált az öklében.

– Nem egyedül hagyunk, hanem nyaralni küldünk! Ősszel hazajössz.

A tikkelő szemű nő akkor már kapkodta a fejét kettejük között, és ő is látta, hogy a nagymama elbizonytalanodik. Mióta a nagyszülőkre hárult az unokanevelés, és a kölykök helyettesítik az öregek odaveszett gyerekeit, a kisklambók a korábban ellentmondást nem tűrő matriarchákat is megpuhították.

– Nem leszel egyedül, sok gyerek, tanár és madrich lesz körülötted – próbálta menteni a helyzetet a sötét nő, mert a bőbeszédű nagymama, akiből addig folyt szó, elnémult, és reumától duzzadt ujjaival törülgette a szemét, amitől a szemüveg félrecsúszott, és így nem látta a sarokban halomban álló játékokat, a gubancosra tekeredett hintákat, a teniszütőket, a valódi bőr focilabdákat, lehetett ott vagy egy tucat, a kupac tetején pedig a többször átírt, vastag betűs feliratot egy kartontáblán: Deszk.

– Ha nem mehetek Deszkre, nem megyek sehova.

– Miért nem hiszel öreganyádnak, csillagom?! Megnézzük együtt a mátyásföldi tábort, és ha nem tetszik, még mindig választhatod a másikat! No, ezt tesszük, és punktum. Holnap kibuszozunk oda – fordult a madárszemöldökű nő felé a nagymama, és a győztes hadvezérek diadalával egyenesítette ki összegörnyedt hátát, és vágta hátra a szék támlájához. Hallani lehetett, ahogy kifújja a levegőt.

A gyerek akkor levette a szemét a játékokról, és lassan, teljes testével az öregasszony felé fordult, szemét rászegezte, felső ajkát beszívta, mielőtt belebökte a pillanatnyi csöndbe: – Anyám sosem tett volna velem ilyet.

Ahogy kimondta, önkéntelenül megrándult a szája sarka, mint amikor egy mosoly készülődik az arcon, de nyomban el is hal.

A nagymama még hazafelé is szipogott, a kipirosodott orrát törölgette, és századszor is ugyanazt hajtogatta, hogy nem tehet róla, nem volt más megoldás, de megígéri, hogy amint lehet, hazaviszi a gyereket. A fiú bólintott. Még csak kilencéves volt, és már annyi helyen megfordult, mint más egy egész élet alatt. Élt az apjával és az anyjával, aztán csak az anyjával, lakott falun, városban, még egy kriptában is, idegenekkel egyedül, a nagymamával és a nagypapával otthon, tömött szobában, hideg pincében. Hitte, hogy ez a normális, egyik nap itt, másik nap ott, nem tudni, kivel és meddig. Ha valami meglepte, az legfeljebb a nagymama volt. Korábban sosem sírt, nem szipogott, nem törölgette az orrát.

Még akkor sem, amikor ki kellett költözni a házból, akkor sem, amikor beköltöztek a gettóba. Pedig a gettó szűk szobáiban az öregek mind zokogtak. Túl sok embert zsúfoltak össze egy helyre, és képtelenség volt megszokni, hogy nem alhat mindenki egy időben, mert fekve nem férnek el. Igaz, a nagymamának szerencséje volt, ő egy idő után már ott is bármikor alhatott, mert a betegség odaszögezte az ágyhoz. Nem tudott fölkelni, de még fölülni sem, és ezt még a többiek is belátták. Addigra már nagyon csúnya volt, napról napra ijesztőbb, annyira, hogy híre is ment, és a gyerekek az udvarról rést dörzsöltek a fagyos földszinti ablakon, mert meg akarták lesni, milyen az, ha valakit felfújnak. Olyan embert már sokat láttak, aki lesoványodott és elfogyott, az éhenhaltakat taligákon tolták az utcán, de hogy valaki akkorára hízik, mint egy disznó, hát olyat elképzelni sem tudtak.

A fiú dühödten hessegette őket az ablaktól, de sokan voltak, és nem mondhatta el mindegyiknek, hogy a nagymama nem kövér, nem hízott meg, nem is lett volna mitől, csak a szíve beteg. Az öreg Rosenheim doktor mondta, hogy azért néz ki egyre kövérebbnek, mert a szíve nem tudja kipumpálni a testéből a vizet. Olyan, mintha a kerti slag végét eldugaszolnák, de a csapból továbbra is folyna bele a víz, és a cső csak dagadna, dagadna, amíg… De a mondatot már nem fejezte be. A fiú nem tudta a röhögcsélőknek elmagyarázni, hogy a nagymama bőre alatt nem zsír türemkedik, hanem a víz párnázza ki a testét. Mindössze a karja látszott ki a dunyha alól, de az olyan vastag lett, mint egy öreg fatörzs, a kézfeje hatalmasra dagadt, az arca pedig akkorára nőtt, hogy ha a fiú néhány napig nem nézett volna feléje, talán meg sem ismerte volna. De sokat ült mellette, mintha a jelenlétével függönyt húzhatna az öregasszony és a kíváncsiskodó tekintetek közé.

Mindenki tudta, hogy meg fog halni, de a nagymama mégsem sírt. Pedig a fiú félt, hogy végig kell néznie, amikor szétrobban, mert tovább már nem soká dagadhat, az nem volt kétséges. Látszott, hogy a bőre adja majd fel, amely pattanásig feszült minden porcikáján. Az orra két oldalán és a homlokán kisimultak, eltűntek a ráncai, amelyek az utóbbi hónapokban, amióta a lányát elvitték, jobban emlékeztettek nagypapa faragott sétabotjára, mint a régi kedves arcra, de eltűntek a vonások is, amelyek a nagymamát a nagymamává tették, és megkülönböztették a sok idegentől. A fiú úgy képzelte, hogy mikor kipukkan, az olyan lesz, mintha eltalálta volna egy kézigránát, és a nagymamából egy hatalmas, szerteszét spriccelő szökőkút lesz, az ágyában véres húscafatok maradnak, alatta pedig hatalmas pocsolya terül majd el.

A nagymama még akkor sem sírt, amikor a fiú a karjába szúrt, csak felsikított. Elég mélyen döfte bele a vastag kötőtűt, amit a Feldmannéktól lopott, bár hamar visszaadta, így nem is érezte igazi lopásnak. Nagyon vérzett a nagymama karja a szúrás után. De okos asszony volt, ahogy azt a nagypapa mindig mondta, és amikor az éjszaka közepén felriadt a támadásra, és észrevette, hogy a kisunokája áll mellette kezében a véres kötőtűvel, rögtön megértette, hogy nem bántani akarja, hanem éppen ellenkezőleg, megmenteni. Nem sírt, magához ölelte a dundi karjával, és csitította a nagypapát, akit majd szétvetett a harag.

Az ülve alvók, akik a falnak vagy egymásnak vetették a hátukat, és a szerencsésebbek, akik sorosak voltak a fekhelyeken, felriadtak, aztán újra álomba zuhantak. A nagypapa fojtott hangon magyarázta, hogy a test nem így működik, azon a lyukon, amit a tűvel ütött rajta, nem folyik ki a víz, láthatta is, a seben csak a vér szivárog, bele kell törődni a megváltoztathatatlanba, nincs megoldás, se gyógyszer, se tű, a nagymama így is, úgy is meg fog halni. Nem, nem robban fel, még csak nem is pukkan szét, leáll a szíve, és akkor szép csendben elalszik.

A nagymama sem csinált úgy, mintha nem tudná, mi vár rá. De a fiú azt már megtapasztalta rövid élete során, hogy nem kell komolyan venni, amit a felnőttek mondanak vagy terveznek, mert valami úgyis mindig közbejön, valami, amire nem számítanak. Pedig Rosenheim doktor nem tévedett, a nagymamát nem lehetett meggyógyítani. Emberi számítások szerint nem. És ahogy a pincében sugdosták január elején, már egy lyukas garast sem adtak volna azért, hogy megéri, amikor bejönnek az oroszok. De bizony, hogy megérte.

A fiú tisztán emlékezett a kicsi katonára. Többen mentek le a pincébe, amikor a Holló utcához értek, de az a katona, amelyik elsőnek érkezett, az más volt, mint azok a férfiak, akiket addig látott. A bőre sötét, koromfekete szeme olyan keskeny, mint egy vízszintesen tartott gyufaszál, az orra pedig tömpe, mintha valaki jó erősen megütötte volna. Sokan voltak, de a gyertya, amit reszketve tartott a pincebejárathoz, az ő zsírosan fénylő, mocskos arcát világította meg. A nagypapa, aki megjárta az első háborút, és a fogságban oroszul is megtanult, mindjárt az oroszok elé sietett, azok meg örültek, hogy végre van valaki, aki beszél hozzájuk, és akit megértenek. Felpezsdült a pince, amint megjelentek. Mindenki felpattant, még a legfásultabbak is, nevetés és sírás hangjai keveredtek. A fiú a nagymama ágya szélén ült, majd beleszakadtak az öregek, amikor hetekkel azelőtt ágyastul letrógerolták a pincébe. A gyufaszálszemű az ágyhoz ment, mosolygott. A fiúnak egy darab fekete kenyeret adott a kezébe, a nagymama pedig a vastag ujjaival megragadta a derékszíját, pedig akkor már behajlítani is alig tudta az ujjait, és magához vonta a katonát. Összeszedhette minden erejét, és átölelte. Sírva paskolta a hátát. A katona erre összecsókolta az öregasszonyt, ki tudja, kit juttathatott eszébe a távoli övéi közül. A fiú felugrott, nem akarta, hogy a mosdatlan, rossz szagú férfi hozzáérjen. A pincében azt viselte a legrosszabbul, a szagokat, rosszabbul még az éhségnél is. Távolabbról figyelte, ahogy a két test összekapaszkodik. Abban a dimenzióban, ahol ők ketten jártak, ezelőtt nem történt semmi, és ezután sem fog.

Miután elmentek a katonák, és a fiatalabbak felrohantak a pincéből, a nagypapa lefordította nekik, amit az oroszok mondtak, hogy nyitva vannak a gettó kapui, felszabadultak, hogy igaz, eljött az idő, mégiscsak bekövetkezett, túlélték. A nagypapa örömében felkapta a fiút, és úgy dobálta a csont és bőr kölköt, mint egy kisbabát. Aztán félig sírva, félig nevetve a fülébe súgta, hogy ha a nagymama másnapra nem hal meg, akkor attól az Iljaboriszszergejtől biztos tetves lesz, erre akár mérget is vehetnek. Nevetett, különös, mély, szaggatott hangon, és a fiú elcsodálkozott, nem emlékezett arra, hogy hallotta volna már a nagyapa nevetését.

A nagymama másnapra nem halt meg, és tetves sem lett, viszont már ott dolgozott benne a katona flekktífusza. A következő napokban több oroszt is láttak, akik az utcán szarták össze magukat, mert még arra sem volt idejük, hogy letolják a nadrágjukat. Hogy a nagymama is megkapta a bajt a kis türktadzsikkirgiztől, ahogy akkoriban emlegette, az csak öt nap múlva derült ki, amikor váratlanul ő is összecsinálta magát az ágyban, és aztán még sok-sok napon át, újra és újra, szegény nagyapa azt se tudta, hol szárítsa a lepedőket, hogy legyen mit alátenni.

A fiút a nagymama be sem engedte magához, annyira szégyellte magát, és persze azért sem, nehogy elkapja a kórt. Rosenheim doktor is megmondta, hogy a lesoványodott emberek száradnak ki a legkönnyebben, és ha ez bekövetkezik, nincs menekvés, néhány nap alatt elviszi őket a kór.

Nagymama akkor sem sírt, nem jajveszékelt, pedig görcsölt a hasa, csak azt mondta, hogy ha ez így megy tovább, még a lelkét is kiszarja. De nem a lelkét szarta ki, hanem azt a sok-sok vizet, amitől felpuffadt. És amíg más kiszáradt, a nagymama, akiben több emberre való víz gyülemlett fel, megkönnyebbedett, lelappadt. Mire meggyógyult, kiment belőle minden fölös víz. Addigra már szívgyógyszert is sikerült szerezni a vöröskereszttől, és néhány nap múlva elgyengülve, de felült, aztán hamarosan kikelt az ágyból. Amit gyógyszer és az ima nem tudott kihajtani belőle, azt az ölelés elintézte.

Az én drága kicsi türköm, így, ilyen röviden emlegette a következő években a katonát, ha olyasvalakivel találkozott, aki még nem ismerte az újjászületése történetét.

🞰

A nagymama egyedül kísérte a fiút a teherautóhoz, mert a nagypapa megmakacsolta magát.

– Ehhez nem asszisztálok – ezt mondta, a nagymama pedig neheztelt, noha tudta, hogy ha az urának két háború, a korábbi hadifogság és nyolc éhezéssel teli esztendő után a szabadság és a nem evés között kell választania, akkor az előbbi mellett teszi le a voksát.

– Értem, de a gyerek elé akkor is ételt kell letennünk – mondta a nagymama. – És ha belegebedek, akkor sem megy. Nincs miből, nincs honnan. Megszakadt a szívem – tenyerével a két termetes melle közti árkot csapkodta, de az öreg, aki hallotta a tompa puffanásokat, nem akarta látni a mozdulatot, ami mindig elgyengítette, az újságja mögé bújt, hallgatott.

– Csak egy kicsit felhizlalják, aztán hazahozzuk – győzködte sokadjára az asszony, az meg ismerte, tudta, hogy előbb szabadul, ha ráhagyja.

– Választás és időzítés – csak ennyit motyogott maga elé, és ezzel lezártnak tekintette a vitát.

Kora reggel volt, amikor leszálltak a villamosról, a fiú egy követ rugdosott, és maga is elcsodálkozott, hogy a nagymama nem szól rá, hogy ne viselkedjen úgy, mint egy utcagyerek, vagy ne rúgja szét a cipőjét, mert nem tud neki újat venni. A kőbe egyre nagyobbakat rúgott, amíg túl messzire nem repült, akkor újat keresett a lábával, azt taszigálta. Az öregasszonynak máshol jártak a gondolatai. Azon, hogy nem maradt ennek a gyereknek más, csak ők, az öregek. Az anyját elégették, az apja rá se néz, a nagybátyja ugyan magához vette, de visszaadta, mint egy rosszul szelelő kályhát, ami nem vált be. Magában dohogott, szótlanul baktatott a Simplon-ház felé, ahol a buszmegállóban egy teherautó szedte össze az árva és félárva gyerekeket.

A nagyapa sem nyugodott otthon, nem találta a helyét. Fel-alá sétált a fűtetlen, de legalább hosszú előszobában, aztán olvasni próbált, de semmi sem kötötte le a figyelmét. Túl nagy volt a csend, és üres a ház. Mióta tudta, hogy a lánya odaveszett, és csak ez a fiú van, annyi mindent szeretett volna elmesélni a kölyöknek, még ha tudta is, hogy túl korai, ahogy azt is, hogy ha el is jön az idő, akkor se lesznek rá szavai. A felesége, Teréz ugyan bölcs asszony, ahogy a piszkos ruhát tisztára gyúrja a kádban, úgy mossa szeretetté a fájdalmat. De benne a fájdalomból túlságosan sok gyülemlett fel. Elvicceli, amit csak lehet, de a friss gyötrelem mögött ott lapulnak a régiek, és az ember korai emlékei idővel csak élesednek, ahelyett, hogy halványulnának. Túl a közös szenvedésen, a friss veszteségen, Teréz azt is tudta, merre járt az alatt a hat és fél év alatt, amíg távol volt, onnantól, hogy Przemyślnél a frontra került, odáig, hogy hazagyalogolt Szibériából Kínán keresztül. Teréz csak azt nem tudta, hogy nem bírt és nem is akart mindent elmondani neki, részben kíméletből, részben önvédelemből, azzal a reménnyel, de anélkül a hit nélkül, hogy a hallgatásból egyszer felejtés lesz, mint ahogy a régi képeket nézegetik az utódok, de már nem tudják, hogy kik vannak rajtuk, és nincs is kitől megkérdezniük. Így hiába hajtogatta időről időre a választás fontosságát, nem figyelt rá senki, csak egy szó maradt, néma, holt. Pedig a nagyapa tudott volna mesélni arról, hogy a választás olykor az élet, a túlélés maga.

Ott volt például a Galíciából Szibéria felé robogó vonat. Azon ugyan töredezve, de még Przemyśl után is önmaga volt. Nem sejtette, hogy azokból az elemekből, amelyek felépítik, és megkülönböztetik a többiektől, egy meg sem fogalmazható kicsinyke rész az ínségben és a tömegben apránként minduntalan lepattan, eltűnik, odalesz, végül az ember, mint egy folyó mosta kő, elveszti az egyedi formáját, és az én helyén csak egy meghatározhatatlan massza marad. Vagonnyi, barakknyi, tábornyi.

A vagonban, amit negyven főre terveztek, a nagyapa is egy volt a feltuszkolt hatvanból, egy a százhúszezer elhurcolt hadifogoly áradatában. A táborban csak szakadt, vacogó huszonhat éves, de már nős férfi, egy a harmincötezer között, ahogy a barakkban is csak egy abból az ötezerből, akik éjszaka a lécekből tákolt priccseken ugyanarról: az otthonról álmodtak.

A választás, az a sorsdöntő. Mint amikor a vagonba sikerült az elsők között feltolakodnia, és az egyik legfelső priccsre vetette magát. A pillanat tört része alatt kellett döntenie. Meglátta a három szintre rakott gyalulatlan deszkasort, fent kevesebbet kell tűrni, mint lent, futott át az agyán az egyszerű parancs, és istennek hála, épp elég fürge volt. Attól fogva a maga három deszkáján joggal érezhette, hogy a sors egy túlélésre szóló váltót állított ki neki. De hogy a hadifogságba tartó halálvonatot túlélte, ahogy később emlegették azokat a vagonokat, javarészt mégis a szerencsének köszönhette. Akinek nem jutott deszka, annak a vagon hátsó részében kellett állnia, és a többiekkel való egyezkedés, huzavona, veszekedés eredménye volt, hogy mikor rogyhat le. Hogy meddig tart majd a szerencséje, a nagyapa nem tudta, de az idő háború idején amúgy is sértetten fordít hátat, mint akinek esze ágába sincs megmozdulni.

A hideg egyre beljebb ette magát a vagonba. Hiába voltak sokan, a fal hézagjain szabadon áramlott be a fagyos levegő. Mozdulatlanul gubbasztottak. Ha valaki megkérdezte volna, hogy mi történik velük, a semmin túl csak egy válasz lett volna: hűlnek. A beáramló levegő a réseken át utat talált a vastag posztókabát alá, elérte a bőrt, beszivárgott a zsigerekbe, és aki becsukta a szemét, láthatta, ahogy a tökéletes jégkristályok elérik és körbeveszik a májat, tüdőt, szívet. Csak aki nem élt heteket fagyban, az hiheti, hogy a csontig hatoló hideg a legborzalmasabb. De nem, az halja a legszörnyűbb fagyhalált, akinek a tüdeje jegesedik el.

Egyetlen kályha van a vagon közepén, és csak néhányan tudnak a közelébe férkőzni. Azzal fűtenek, amivel tudnak, és amikor megállnak, enni is maguk vesznek a pénzükből. Klórt is vásárolnak az állomásokon, még jó, hogy a helyiek fel vannak erre készülve, tudniillik nem az övék az első hadifogolyvonat. A klór jó portéka, könnyen eladható, a bakák azzal locsolják a halottakat a legalsó priccs alatt. Az ott a pokol legalsó bugyra, a pokolé, amely a közhiedelemmel ellentétben, hideg, dermedt, fehér, és átsüvít rajta a szél. Nem könnyű észrevenni, ki az, aki már végérvényesen kihűlt. Csak amikor már kihajtogatni is alig lehet, hogy betuszkolják a többi közé a legalsó priccs alá. Mert azért a vonatból mégsem dobja ki az ember a bajtársát, a megállóknál nincs elég idő, hogy a fagyos földet kiássák, valahol, ha majd megérkeznek, elföldelik, ez a terv, és nem is hangzik rossznak.

A meleg felfelé száll, a legfelső deszkasor tehát majdnem a mennyország, ott gyakran nulla fok felett is lehet a hőmérséklet, bár ki tudja, talán csak az irigyek mondják. Ott a harmadikon mindenesetre van élet, a középsőn már csak pislákol, a legalsón alszik ki először. Három hét békeidőben hétfőkben és keddekben mérhető, reggelikben, szeretkezésekben és köbökben, a katona, aki aztán a nagyapa lett, legalábbis abban számolt, ahogy egy köbözőhöz illik, ahhoz a mesterhez, aki kockás papírral járja az erdőt, fajcsoportokat, középátmérőket, köbtartalmat mér. De vajon miben mérhető a szag, ezen törte a fejét, mert valamiben mérhető kell, hogy legyen, minden fizikai jelenségnek van mértékegysége, még a paprika erősségének is, csak a bűznek nincs? Pedig abból van a legtöbb, és mindent betölt, nincs hova bújni előle, a ruha alá is beszivárog, és ha van egy jobb pillanat, amikor kinyitják a vagonajtót, ami egyre gyakoribb, akkor utána még elviselhetetlenebb. Az orr újrakezdi az alkalmazkodást, mint a félkegyelmű, aki mindennap ugyanazt a könyvet kezdi olvasni elölről. És a bűzzel nem lehet telítődni.

Vajon mi járt azok fejében, akik még kübliket sem tettek a vonatra? Szarni tehát csak menetközben lehet, nyitott vagonajtónál. Tífusz vagy vérhas? Legfeljebb találgatni lehet, hogy mi okozza a görcsös szükséget. Ahogy azt is, hogy mi a jobb, a fagy vagy a bűz, hát igen, ismét a választás, de ez is csak addig kérdés, amíg hatalmába nem kerít a kór. Csupasz seggel lógnak ki a vagonból mind, baka és tiszt, tanár és köböző. Roggyant térdekkel, kinyújtott karral, mind úgy kapaszkodik, ahogy tud. Mindenki gyenge, és az ajtó fogantyúja, a jeges vas csúszik.

Egy halk moraj, óóóóó, ennyi jelzi csak, amikor az elsők keze lecsúszik a fogantyúról. És olykor a huppanás hangja, ha nincs hó. Ha jeges földre érkeznek, akkor a koppanásé. Amikor bekapja őket a huzat, és a sínek közé szippantja, az úgy hangzik, mint egy nagy cuppanás. De már utánanézni sem érdemes. Foghatnák annak a szerencsétlennek kezét a többiek, akiből folyik mindaz, ami aztán vastagon barnára fagy a vagon oldalán, de ott az ajtónál éppen a priccs nélküliek szoronganak. Az elcsigázottak, akiknek a legközelebb férkőzik a tüdejükhöz a fagy.

Addigra a nagyapa az egyik alsó ágyon már megtalálta a vézna Vilit, ahogy ő nevezte, a gyereket, aki pedig nem is volt nála sokkal fiatalabb. De ha az ember tizenkilenc éves, ahogyan Vili, minden hónap számít, főleg, ha még nem ölelt nőt, nem jutott túl a faluján, és amikor mégis, az életnek csak a sáros, mosdatlan és hideg felét látta. Felelősséget érzett iránta, mert az ő falujától, Dombegyháztól fél napi járásra, Tótkomlósról volt való a kákabélű gyerek, és ha az ember csehekkel és lengyelekkel van összezárva, akkor a szavak és a pár óra alatt legyalogolható kilométerek köldökzsinórként kötnek össze. Megosztotta vele a felső priccset, felváltva aludtak, mert fejtől-lábtól nem fértek el, de ha az egyik feküdt, a lábánál a másik nekivethette a hátát a falnak.

Hatvanan szálltak fel a vagonba, a harmadik hét végén harmincnégy földelte el a klórral leöntött társait… … …

III. rész
Nem volt holnap

Mint törülköző a vízcseppeket, úgy szívja fel a demencia az érzékeket. Ahogy a frottír, úgy az ideg szálaiból sem lehet visszanyerni azt, ami odalett. Nem lehet másképp, mert apuka nem fintorog, amikor a szabad levegőről belépünk a folyosóra, és megcsap a pisis pelenka meg az áporodott felmosórongy szaga. Felfordul a gyomrom. Neki is érzékeny volt az orra, de most nem látok az arcán semmit, pedig megkerülöm a tolókocsit, hogy a szemébe nézzek. Megragadja a karomat, magához húz, erőlködik. Szavakat próbál formálni, figyelek.

– Stóla, pénz – mondja, és kétszer vissza kell kérdeznem, mert nem értem, miről van szó.

– Stóla, pénz. Fizesd be.

Milyen stóla, milyen pénz? Fogalmam sincs, miről beszél. Anyukámnak volt egy arannyal átszőtt stólája, színházba, operába hordta, ha sötét ruhát vett fel.

– A fekete sápít, kell hozzá valami vivid, ne felejtsd el – okított sokadszorra is. Vivid. Soha mástól nem hallottam ezt a szót. A stólát a vállára ejtette, ami nagyasszonyos, idegen külsőt kölcsönzött neki, talán csak a megnevezés tette, valójában csak egy széles sál volt, de annak nem volt elég elegáns hangzása.

Apám talán erre emlékezett, anyám sáljára? De mit kell kifizetni? Legyintettem, így ment ez már jó ideje, nem kell mindent megfejteni, nem érdemes, és nem is lehet. Mint egy álom éberen összefüggéstelen darabkái, úgy kavarodtak elő a szavak a szájából, ameddig még voltak.

– Emil miatt – mondta még, mielőtt a mellére bukott a feje.

Ilyen az Alzheimer. Az ember azt hiszi, hogy már régen se kép, se hang, és aztán előbukkan egy régi kép, amely reményt ad, vagy elbizonytalanít. Egy halovány fénypászma. Micsoda nap!

Emlékeztem Emil bácsira, az én drága kis öregemre és a fecnikre írt idézeteire, arra, hogy nagyobbnak és okosabbnak látott, mint a többi felnőtt, így aztán pipiskednem kellett, hogy befogadjam azt, amire tényleg nem álltam még készen, mégis, az az erőfeszítés nemhogy nem esett nehezemre, de húzott, erőt adott.

– Másfél szoba, épp elég – Emil bácsi derűsen körbemutatott a vaskos, könyvektől roskadozó falakon, ha apám szóba hozta, hogy többet érdemelnének.

– De hát ez egy leválasztott lakás! Elvették tőletek, ami a tietek, ez lopás. Méltatlan! – Apám Magda néni szüleinek sokszobás, nagypolgári lakására célzott, amit feldaraboltak, hogy minél többen beköltözhessenek a népköztársaság fölemelt tagjaiból, és amiből neki, aki a háború végén egyedül jött vissza, szülők, testvérek, férj és gyerekek nélkül, nem járt több, mint másfél szoba.

– De nincs társbérlő! Azért azt se felejtsd el! – Magda néni felemelt mutatóujját egy ideig az orra előtt tartotta. – Több is veszett Mohácsnál. Inkább egyél egy kis pogácsát – és már nyújtotta is felénk a sós aprósüteményt. Apám élt-halt Magda néni túrós pogácsájáért, és kapott az alkalmon, hogy sokadszorra repetázzon. Morgott, aztán rágott, csóválta a fejét, újra rágott, és olyan szigorúan nézett a karnyújtásnyira lévő falra, mintha a tekintetével rést üthetne rajta, és visszaadhatná Magda néninek azt, ami jár.

Magda néni akkor adta föl a lakást, amikor Emil bácsi meghalt. Felsős lehettem, még nem voltam gimnazista, amikor a lakásért cserébe beköltözött egy öregotthonba, kapott egy kis szobát egy apró fürdőszobával, és olyan falatnyi konyhát, amiben legfeljebb vizet forralhatott a rezsón. Akkor értettem meg, hogy azért hívják az ilyen, szekrényajtó mögé rejtett helyiséget teakonyhának, mert más elkészítésére úgysem jó.

Amikor utoljára meglátogattuk, már alig látott, megtapogatta a fejem, hogy megbizonyosodjon róla, mennyit nőttem. Vittünk neki virágot meg csokit, azt nekem akarta adni, de nem fogadtam el. Régi, bő ruhájában elveszett a vézna teste, a csontjára rátapadt a bőr, és úgy hiányzott a hús a kettő közül, mint levegő a lyukas mentőövből.

Mit akarhat apuka Emil bácsival, mi juthatott az eszébe, ezen törtem a fejem, de aztán el is felejtettem az egészet, míg este újra az eszembe ötlött, és akkor Gergőnek is elmeséltem, anya aranystólájával kezdtem, és hogy milyen szexi volt a csupasz vállára ejtett széles sál, mert anya fekete kisestélyije ujjatlan volt, még azt is mondtam, hogy mi már nem tudunk így viselni egy ruhadarabot, ahogy az anyáink, és hogy ez az egész azért jutott eszembe, mert apámban felvillant a régi kép, persze zavaros volt szegény, mint a teve álma, mert pénzt emlegetett, stólapénz, ezt mondta, semmi értelme, szegénykém, semmi értelme…

Gergő akkorát nevetett, hogy kiesett a kezéből a kanál, felfröccsent a leves az ingére, karfiol pirospaprikával habarva, ahogy anyukám is csinálta, nehéz lesz kimosni.

Értetlenül néztem rá, míg végül ki tudott nyögni egy összefüggő mondatot, miszerint azért ennyi már csak az olvasmányaimból is ragadhatott volna rám. Merthogy stólának hívják a miseing fölött viselt sálszerű, díszes szalagot, és erről kapta a nevét a stólapénz, ami nem más, mint a mise ára. Ha tehát valaki esküvőre vagy temetésre misét akar mondatni, akkor úgynevezett stólapénzt kell fizetnie. De halálozási évfordulókon is szokás.

Döbbenten néztem. Lehetséges, hogy apám misét mondatott Emil bácsiért, és most arra kér, hogy én is tegyem meg? Akkor döbbentem rá, hogy nem is tudom Emil bácsi teljes nevét. A hajam vége a konyhaasztalt söpörte, ahogy a fejem a tenyerembe ejtettem. Misét kell mondatnom olyasvalakiért, akinek a nevét sem tudom. Mi szakad még rám? Nincs kitől kérdezni, csak magamra számíthatok.

Az utcára, ahol Emil bácsiék laktak, halványan emlékeztem, de nem tudtam felidézni, pontosan merre lehet a ház a város szövetében, gyerekkoromban, amikor mentünk, nem figyeltem az utakat. Az öregotthonhoz viszont, ahol évekkel később Magda nénit látogattuk, odatalálok, fel tudtam idézni a szűk utcát, a közelében lévő metrómegállót, ahol anyával is sokszor leszálltunk, ha fodrászhoz ment. Arra gondoltam, ha megtalálom az épületet, nyert ügyem van, egy Emilnét, aki leánykori nevén Magda, nem lesz olyan kacifántos kikeresni a régi lakók közül.

Nyakamba vettem a várost, határozott léptekkel indultam az ismerős metrómegállót környező utcák felfedezésére, kerestem a házat, amelynek homlokzatát emlékeim szerint a szokásosnál kisebb, négyzet alakú, barna ablakok szabdalták, és ezzel kirítt az egyhangú utcaképből, üdítően modern benyomást keltett. Hamar megtaláltam.

Amint felnéztem az ismerős, az évek során berepedezett falra, a mostanra rozsdavörössé fakult fémkeretes ablakokra, látnom kellett, hogy ami akkor modernnek hatott, mára mindössze ronda.

Zárt kapu előtt álltam, sehol egy tábla, amely azt jelezné, hogy ott idősek laknak, a kapucsengők feliratai irodákra és lakásokra utaltak. Püff neki. Anyukám erre mondta volna, hogy tartoztam egy úttal az ördögnek. Most mehetek az önkormányzathoz, hogy kiderítsem, hova költöztették a lakókat, és főképp, hogy mi lett a régi iratokkal.

Ahogy várható volt, nem ment könnyen, az idősotthont eladták, hát persze, ahhoz túl jó helyen volt a belvárosban, hogy az önkormányzat érintetlenül hagyja, az öregeket pedig a város szélére költöztették, nyilván a jó levegőre hivatkoztak, miközben kiebrudalták őket, lehetőleg minél messzebbre. A régi papírokat nem digitalizálták, ki kellett mennem az új otthonba, amelyet bár rendezett kert vett körül, az első buszmegálló normál tempóban is negyedóra járásra volt, az öregeknek beláthatatlan távolságban.

Ahhoz, hogy hozzáférjek az irattári anyaghoz, vezetői engedély kellett. A vastag csontú, nagy tokás igazgatónő felém magasodva hallgatta, hogy mi járatban vagyok. Hm, mindössze ennyit mormogott, de miután ácsorgás közben többször láttam fel-alá járkálni a folyosón, benyitni különböző ajtókon, hallottam, ahogy utasításokat ad, kétségem sem volt, hogy hamarosan mindent elrendez, csak ki kell várnom a sorom. Úgy viselkedett, mint egy kórházi főnővér, szigorú volt, távolságtartó, ugyanakkor hatékony, és bár olyan átható tekintettel nézett rám, mint aki már mindent látott, és annak az ellenkezőjét is, hamar aláírta a szükséges nyomtatványt, amely aztán kézről kézre járt. Csak néztem: semmi e-mail, telefon, sms, a papírt az igazgatótól átvette a titkárnő, és továbbadta a recepciósnak, az hivatott egy másik embert, az újabb köpenyes – mert mindenki köpenyben járkált, akár egy kórházban – biccentett a recepciósnak, távozott, és fél óra múlva visszatért az eredménnyel. Nemes Emilné, született Eisler Magda. Ez állt a tépett papíron, amit egy nyomtatványról szakítottak, kilépési engedély, ez volt ráírva, és ettől összeszorult a gyomrom. Szegény Magda néni. Elképzeltem, ahogy a pecsétjére vár, hogy kimehessen a közértbe Tere-fere kekszért.

Nem maradt más hátra, mint kideríteni, hogy Emil bácsi melyik templomba járt. Fejembe vettem, hogyha nem találom meg, akkor megkeresem, hol temethették el, és ott, ha mást nem, azt megtudom, hogy pontosan mikor halt meg, azaz mikor kell érte misét mondatni.

– Mintha küldetést teljesítenél, úgy loholsz egyik helyről a másikra – élcelődött Gergő, aki Andrissal éveken át nyomkodta a videójáték konzolját, képzeletbeli városokat szeltek át, térképeken keresték a célhoz vezető utat, és ha felüvöltöttek, tudtam, hogy a képernyőn felvillant a Mission completed felirat. Én még nem tartottam itt. Csak azt éreztem, hogy aránytalanul fontossá vált teljesítenem a feladatot, mintha törlesztenék. De kinek és miért?

Emil bácsi nevét azonnal beütöttem a keresőbe, mert még azt sem tudtam, hogy mivel foglalkozott. Csak egy hórihorgas bácsira emlékeztem, kopott hintaszékben, egy rojtos lámpa alatt, és egy sürgő-forgó mosolygós nénire, barátságos szobára, levágott papírfecnikre. Amikor a kereső kidobta, hogy pap volt, azonnal beugrott a mondat, amit olyan sokszor hallottam tőle, nem is értem, hogyan felejthettem el: Amit tanítok, az nem az enyém, hanem azé, aki elküldött engem.

Attól a perctől fogva nem volt megállás, egyik cikket olvastam a másik után. Nemes Emil, Emil páter, ahogy a háború alatt emlegették, a temploma alatti kriptában egymaga, anélkül, hogy bárki más tudott volna róla, zsidókat bújtatott. Már az is megdöbbentett, hogy néhány sarokra a gettótól, egy belvárosi templomban, a németek orra előtt ezt valaki megkockáztatta, de az, hogy az összes lakó túlélte az üldöztetést, egészen elképesztett. Mintha a valóság fityiszt mutatott volna a valószínűségnek.

Több interjút is találtam vele. Arról, hogy mit tett, hogyan mentett életeket, nem volt hajlandó beszélni, az erre vonatkozó kérdéseket azzal hárította el, hogy a kötelességét teljesítette, azt, amire felesküdött. Azt viszont szívesen elmondta, hogy miért ugrott ki a szerzetesrendből, miért tette le a fehér habitust, és a romantikus történetre a lapok örömmel csaptak le, különös tekintettel arra, hogy a riportalany rajongásán az évek semmit sem koptattak, és egy szerelmes pap, még ha el is járt már fölötte az idő, mindig kelendő árucikk.

Nemes Emil őszintén és hitelesen vallott arról, hogy minden szándék, küldetéstudat és vízió ellenére beleszeretett egy nőbe, akit a mai napig ugyanolyan csodálatosnak lát, mint egykoron, és noha mindent megpróbált, hogy leküzdje a kísértést, hogy hű maradjon a fogadalmához, végül be kellett látnia, de legalábbis elfogadnia, hogy az ő szerelme sem más, mint minden egyéb: az Úr akarata. Így hát világi tanárként oktatott egyházi iskolában, az is szolgálat, még ha másfajta is, mint a lelkipásztoré, amire korábban feltette az életét. Az interjúba ékelt fotón egy piros városi padon mosolygott a lencsébe egy joviális idős úr, fémkeretes Lennon-szemüvege felnagyította vizenyős szemeit, de egyenes háta tökéletes összhangban volt a belülről sugárzó tartással.

Egy percig sem volt kétséges, hogy az az ember néz vissza rám, aki a hintaszékben lóbálta a hosszú karját. Csak mai szemmel már messze nem láttam olyan öregnek, mint ahogy az emlékeimben élt. A nő, aki később a felesége lett, olvastam egy másik újságcikkben, egyike volt azoknak a zsidóknak, akik a parókiája alatti kriptában vészelték át az üldöztetés hónapjait. Terhesen került oda, közben elvetélt, mégis ő tartotta a lelket a többiekben a föld alatt. Még egy gyerek is volt köztük, olyan öt-hatéves forma. Emil páter már ott megérezte, hogy Magda milyen rendkívüli nő, végtelenül erős, mégis finom, az emberpróbáló pillanatokban is reményteli, sugárzó teremtés, aki ugyanúgy küzdött a lelkiismeretével, mint ő, holott neki más utat kellett végigjárnia. A háború után még két éven át hűségesen várta a férjét, hogy visszatérjen, annak ellenére is, hogy a pap irányába táplált érzelmek már nemcsak a házassága kereteit feszítették szét, de az ő életre szóló fogadalmát is. De nincs ezen csodálkozni való, a tanítás, a korinthusiaknak írt levél is ezt mondja, alázatosságot, szelídséget és hosszútűrést kell Isten választottjainak magukra ölteniük. Hosszútűrésből pedig jól vizsgáztak. Magda feladta a várakozást, újabb hónapokba telt, amíg Emil Rómából megkapta az engedélyt a laicizálásra, a kiugrásra, mert abban bizonyos volt, hogy nem akar bűnben élni. Nem bánt semmit, tudta, hogy az Úr megbocsátott neki, különben hogyan is lehetne olyan csodálatos élete a feleségével. A hitéhez hű maradt, csak a klerikus szolgálatról mondott le.

Ahogy olvastam a mondatait, úgy jutottak eszembe az apró részletek. Hogy vasárnap, amikor apámmal meglátogattuk, sosem délelőtt, mindig ebéd után mentünk. Emlékszem a nyugati napra. Magda azt mondta, nincs is jobb egy nyugati fekvésű szobánál, mert a reggeli nap nem más, mint sietség és kapkodás, de a délutáni olyan, mint a hosszú, elnyújtott öröm.

Emil bácsi és a hőstette. Összeszorult a torkom, csuromvizes lett a hátam. Hát persze… Csak így lehetett, így kellett lennie, nem is lehetett másképp. A vézna kisgyerek bizonyosan nem nézett ki többnek hatévesnél.

🞰

Nem lesz holnap. Ezt mondja a doktornő, amikor kijön a kórteremből, vizit van, a folyosón állok. Csak azt kérdeztem tőle, szerinte apuka holnapra jobban lesz-e annyira, hogy levihetem az udvarra, mert jót tenne neki, erre feleli, hogy nem lesz holnap, és széttárja a kezét. Bámulok rá. Lesüti a szemét, várom, hogy újra rám nézzen. Értem is, mire gondol, meg nem is. Valószínűleg összekeverte apámat az Iván bácsival a szomszéd ágyon, mert ő aztán tényleg rossz bőrben van. Biztos nem nekem akarta mondani, mert apukával nem történt semmi. Éppen ilyen volt a múlt héten, mint most, nagyjából az azelőtti héten és hónapban is, persze volt, hogy csak feküdt, máskor ki lehetett ültetni a kocsiba, de nem változott semmi. Amikor végre rám néz, meg is kérdezem, hogy apukáról beszél-e. Bólint. De hát miből gondolja, hogy nem lesz holnap? Miből lehet ez tudni, de őszintén, és persze a kérdésben ott a kétkedés, a támadás is, hogy ha semmilyen szervi változás nem történt, mert azt, ugye, mégiscsak tudnánk, hiszen mondta volna a doktornő, akkor vajon miből tudja ilyen megfellebbezhetetlenül, hogy már csak néhány óránk maradt. Szóval, ha lenne kedves valami magyarázatot adni… Ezt persze nem mondom, de a kérdésnek valójában mégis ez a lényege.

Szemben áll velem, talán kicsit túl közel is, nem vagyunk mi ilyen viszonyban, nincs rajta egy mákszemnyi smink sem, ahogy a hatvanas doktornőkön általában soha. Ebben is a magabiztosság jelét látom, ahogy a szemében is, hűvös és kötelességtudó, és ez nekem egy cseppet sem tetszik. Csak látásból ismerem ez a nőt, nem is ő apuka kezelőorvosa, miért kellene hinnem neki? A kérdés, ami el is hangzik végül, úgy szól: miből gondolja, hogy apukámnak már nem lesz holnap. Valójában arra gondolok, hogy honnan tudja, nem arra, hogy miből sejti, feltételezi, következteti, vonja le, hanem hogy honnan a francból tudja ilyen pontosan, de tényleg! A kurva életbe.

A hullafoltokból, mondja, és hosszú hatásszünetet tart. Talán zavarja a hirtelen kibuggyanó könny. Aztán mégis magyarázatba fog, hogy az már annak a jele, hogy leállt a keringése. Csak ennyi, hullafolt, aztán kezdjek vele, amit akarok. Nem cifrázza, a lényegre tör, legyünk túl rajta, értem, már hogy’ a fenébe ne érteném, várják a következő kórteremben, nézzek körül, nem ő az egyetlen betege, ez van az arcára írva, legalábbis ezt olvasom le róla. A szó, a hullafolt, gömbvillámként lebeg köztünk, egy átlátszó kékes buborék, fentről szállt alá, egyszerre csak ott termett, ha megpöckölném az ujjammal, kipukkadna, esküszöm, hogy látom, ahogy a szája előtt táncol. A nő kicsi, alacsonyabb, mint én, részvétét túljátszva kapaszkodik a tekintetembe, nem enged.

De hát él! Ezt mondom neki, és ezzel nem érdemes vitába szállni. Mielőtt kiküldött a vizit miatt, még fogtam a kezét, meleg volt, éreztem a pulzusát. Hullafoltok? Kérdezem, de csak magamban, miféle hullafoltokról hadovál ez nekem, amikor él az apám.

– A haldoklók vitális paraméterei megváltoznak, ezek egyik tünete a hullafolt megjelenése. Ha felemeli a takarót, és megnézi a lábát, akkor látni fogja a lilásvöröses elváltozást.

Sajnálja, teszi még hozzá, de ez egyáltalán nem látszik a smink nélküli arcán.

Püff neki. Ezt nem tudtam. Fújom az orrom, a doktornő áll és vár, bárcsak menne már, most már én kívánom, hogy rá tudjak keresni a Google-ön, hogy ilyen tényleg van-e. Eddig azt hittem, hogy az élőt az különbözteti meg a halottól, hogy még nem hulla. Őrület! Fújom az orrom, törölgetem a szemem, és elhatározom, hogy akármi is lesz, apuka takaróját nem emelem fel. Nem akarom ellenőrizni, amikor csak lehet, amúgy is elkerülöm a látványt, apuka pipaszárrá soványodott lábai fölött a nagy férfipelenkát.

– Ha van kérdése, nyugodtan – biztat, az egyik keze a zsebében kotorászik, talán néhány aprópénzzel játszik, bár nem csörögnek.

– Magánál van?

Megrázza a fejét. Na, tessék, még ez is! Én hülye, azt hittem, alszik. És akkor megköszönöm, hogy elmondta, de még mindig csak áll ott, én újra megköszönöm, bár már nem is tudom, hogy mit, fújom az orrom, szóljon, ha segíthetek, mondja, és végre elmegy.

Állok az ajtó előtt, be kellene mennem, szedd össze magad, mondogatom magamban, nem lehetsz gyáva, aztán megint kifújom az orrom, megtörlöm a szemem, bizakodom, hogy nem éktelenkednek fekete pacnik a szemem körül, de most le is szarom, apuka úgysincs magánál. Mielőtt benyitnék, felhívom Gergőt, aztán Andrist. Azonnal indulnak.

Irén az ágy mellett ül, neki széke is van, nem csak a látogatóknak rendszeresített, ágy alá tolható sámli, a támlás széken párna, amit délutánonként kulcsra zár a szekrényben. Apuka kezét szorongatja. Neki még a vizit idejére sem kellett kimennie, ő már idetartozik, nővér, orvos és Irén, egy vérből valók.

Hátrafordul, amikor kinyitom az ajtót, könnyes a szeme, és most mi is egyek vagyunk, elindulok felé, hogy átöleljem, mindenfajta megfontolás nélkül, ösztönösen, de nem áll fel, visszafordul, így mire odaérek, már csak a hátát látom, a mozdulat megbicsaklik, a kezem jobb híján a vállára teszem. Nem mozdul.

– Ülj mellé te egy kicsit – mondja, feláll, és sasszézva ellép mellettem. Halkan csukja be az ajtót maga mögött.

Akkor végre elmondhatom apukának, hogy megrendeltem a misét.

🞰

Mint a túsz, aki szimpátiát érez a fogvatartója iránt, ha az a legkisebb kedvességet is mutatja, úgy öntött el a hála Irén iránt, hogy kiment a kórteremtől, és kettesben hagyott minket. Mert Irén tényleg úgy viselkedett velem, mint az ellenséggel, de még túsznak sem voltam jó, nem lehetett velem elérni semmit.

Nem tudom, hogy hol kezdődött, hogy mikor kezdett utálni, mikorra datálható a hadüzenet. Nem volt nyitánya a háborúnknak, csak fináléja. Irén már nagyon régóta csak sóhajtani tudott. Ránéz apámra, és sóhajt. Felém fordítja a fejét, és sóhajt. Andrisra pillant, és sóhajt. Hosszan és hangosan, hogy mindenképpen halljuk: szenved. Szenvedésből vont maga köré bástyát, amely mögött nyugodtan dédelgethette sértettségét és haragját.

Minél jobban romlott apuka állapota, annál kevesebbet szólt hozzám Irén, mígnem új szakaszába lépett a kommunikációnk. Először azt hittem, hogy újfajta beszédmodora csak fura hóbort egy megfáradt nap végén, de legközelebb ott folytatta, ahol abbahagyta, és onnantól fogva akárhányszor meglátogattam őket, következetesen így csinálta. Ha mondandója volt, apámon keresztül beszélt velem, ha kérdeztem, rajta keresztül válaszolt, a mondatai úgy kezdődtek, hogy: mondd el a lányodnak.

Mondd el a lányodnak, hogy hol voltunk, mondd el a lányodnak, hogy mit ettél, hogy ma borbélynál voltunk, hogy mit mondott az orvos. Az biztos, hogy apám betegségének súlyosbodásával vette kezdetét ez az új módi, és ő, amíg képes volt rá, szófogadóan megtette, amire Irén kérte. Ami azt illeti, az elején is látszott, hogy már nem a régi, de nem kellett hozzá túl sok időnek eltelnie, hogy ne tudja végrehajtani a feladatot, onnantól fogva kérdőn nézett Irénre, hol flegmán, hol szégyenkezve, és hallgatott, mint aki fölfogja, hogy tudnia kellene valamit, aminek a megtörténtéről azonban emlékfoszlányai sincsenek. Néha, amikor megpróbáltam elképzelni, hogy mi játszódhat le a fejében, hogy mit tesznek vele a rettegett fehérjék, hogy pusztítanak az amiloid plakkok, az agy jól ismert képe helyett egy laza, kézzel kötött pulóver lebegett a szemem előtt, ami egyszer csak bomlásnak indult, futottak a szemek, foszlott az anyag, nőtt a fonalboglya, fogyott a szvetter.

Irén, úgy tűnt, tapicskol apám megalázásában, mert akkor is felszólította, hogy mondd el a lányodnak, mi történt, amikor napnál világosabb volt, hogy nem várhat szegénytől semmit, sőt, akkor jött bele igazán, kivárta a hosszú, kínos csendet, és csak azután mondta el helyette ő, amit akart. Eljátszotta, hogy apámat hallom az ő, azaz Irén hangján, holott mindketten tudtuk, hogy Irént hallom a saját hangján.

Kezdetben elintéztem annyival, hogy nem lehet könnyű neki, később többször is kértem, hogy ne hozza apukát ilyen méltatlan helyzetbe, de nem változott semmi.

Az ünnepeket apám egymagában töltötte velünk, holott a meghívás mindig két személyre szólt. Többször is kérdeztem Irént, hogy miért marad távol a családi eseményektől, de azzal hessegetett el, hogy hagyjam békén, és úgy zárta össze a száját, hogy az ajka egyetlen vékony vonallá szűkült, és eltökélt hallgatása, az az ádáz csönd, amivel a kérdésemre nem felelt, olyan volt, mint a legharsányabb, legbántóbb üvöltés.

Apuka betegségének súlyosbodásáig tényleg azt hittem, hogy jóban vagyunk. Hogy apám nehéz eset, de mi sorközösségben osztozunk ennek elviselésében. Rá akartam jönni, hogy mivel bántottam meg, mit érthetett félre, mit vett rossz néven, mániákusan kerestem az okot, ami ellenem fordította, de akárhogy próbálkoztam, nem jutottam semmire. Gergő azzal intett le, hogy engedjem el ezt az egész konfliktust, ami valójában nincs is, és gondoljam át, hogy mit vesztek azzal, ha Irén nem eszik nálunk, később pedig megfejelte azzal, hogy ha nem szól hozzám. A családi ünnepeken túl, amelyeket mi forszíroztunk, addig sem volt jelen egyetlen örömünknél vagy bánatunknál sem. Nem volt ott, amikor Gergő kutatói díjat kapott, migrénje volt, amikor megünnepeltük a docensi kinevezését, halaszthatatlan dolga támadt, amikor habilitáltam. Anyukámat, aki annyi éven át hallgatta a panaszait, nem hívta fel, amikor haldoklott, meg se látogatta. Nem vétett ellenünk, de nem is segített semmiben, nem állt ki mellettünk, amikor arra lett volna szükségünk, és még a jóból sem vette ki a részét. Egyetlenegy percet sem töltött Andrissal kettesben, pedig kaphatott volna egy unokát.

Sosem mondta meg, mi baja velem, velünk, és olykor felmerült bennem a gyanú, hogy maga sem tudja. De ellátta apámat akkor, amikor még megkövetelte, és akkor is, amikor már nem tudta, ez pedig tiszteletet parancsoló volt. Így hát tűrtem az engesztelhetetlen tekintetét, hogy úgy viselkedik, mintha legádázabb ellenségét engedné a lakásba, és konok hallgatásával elültette bennem a gondolat csíráját, hogy soha nem is szeretett. Talán a kezdetektől féltékeny volt, amiért az egyetlen ember, akivel apámon hosszú távon is osztozkodnia kellett, én voltam. Ő álnok volt, és képmutató, én süket és vak, hogy nem vettem észre. És ha így volt, akkor szerencsés vagyok, hiszen mennyivel jobb ezzel most szembesülni, mint gyerekként, és aztán évtizedekig a ki nem mondott gyűlölet árnyékában élni… … …

Tartalom

I. rész
Nem lesz holnap

II. rész
Úgy képzelem

III. rész
Nem volt holnap

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Mészáros Sándor
Olvasószerkesztő Rácz Ágnes Éda
Borító Hrapka Tibor
Művészeti vezető Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 396 4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL