Anne Jacobs

AZ ÚRIHÁZ

Az új kezdet

Fordította: Péntek Eszter

A mű eredeti címe: Das Gutshaus – Zeit des Aufbruchs

by Anne Jacobs © 2020 by Blanvalet Verlag, a division

of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH,

München, Germany

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Péntek Eszter, 2022

Minden jog fenntartva.

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-299-5 (papír)

ISBN 978-963-614-300-8 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Bíró Huszár Ágnes

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Kaspar

1995. kora tavasz

Itt van! Enno Budde. Szinte óramű pontossággal – pontban fél tizenegykor érkezett. Ezüstszínű Opel Corsáját a vendégeknek fenntartott parkolóban, közvetlenül az újonnan épült felügyelői lak mellett hagyta, amit Jenny csak cinikusan „Simon nosztalgialakjának” nevezett. A férfi egy ideig még a kocsiban maradt, hogy a táskájában lévő iratokat előkészítse.

Kaspar felállt az íróasztaltól, és az ablakhoz lépett. Az úriház legfelső szintjén lévő kétszobás lakásából remek kilátás nyílt a teljes birtokra – egyfajta kárpótlásként az igencsak szerény lakhelyért cserébe. Mogorván az ablakpárkányra tenyerelt, amely továbbra is a második festékrétegre várt. Nézte, ahogy Enno Budde kopott barna aktatáskáját a bal hóna alá véve, lassan kiszáll az autójából. A wareni végrehajtó magas és szikár termetével görnyedten járt, mintha a parti széllel viaskodna, amikor pedig az emberhez szólt, folyton sajnálkozó mosoly ült ki az ajkára. Álszerény együttérzés a szegény szerencsétlenekkel, akik vagy fizetnek vagy elvéreznek. Enno Buddét azonban a legcsekélyebb mértékben sem érdekelte, ha az ügyfelei elvéreztek.

Kaspar száját ekkor halk káromkodás hagyta el. Ezt az átkozott tehetetlenséget egyszerűen nem bírta tovább elviselni, hiába ajánlotta fel többször is, hogy némi tulajdonrészért cserébe anyagilag is kész támogatni a Dranitz Kastélyszálló projektet, ajánlatát Franziska és Jenny újra és újra elutasította, a hölgyek úgy látszik, az egészet kizárólag maguknak akarták.

– Nem, Kaspar, erről szó sem lehet – jelentette ki Jenny két nappal azelőtt ellentmondást nem tűrő hangon. – Simont is be tudtuk volna venni partnernek, ha akartuk volna.

Az összehasonlítás meglehetősen fájt a férfinak. Simon Strassner egy igazi keselyű volt, egy olyasvalaki, aki még a holttesteken átgázolva is kész pénzt csinálni. Ha tényleg bevették volna Simont társnak, nem telt volna el három hónap, a birtok a parkkal és a tóval együtt már kizárólag az ő tulajdonát képezné. Kaspar azonban épp az ellentétje volt. Egy mindig kéznél lévő balek, aki csaknem öt éven át volt az építési és kivitelezési vezetőjük, nevetségesen alacsony fizetésért. Minden tudását, képességét, munkáját és öt évet az életéből ebbe a projektbe fektetett, most pedig, hogy a fejük felett összecsapni látszanak a hullámok, nem akart mást, mint a saját megtakarításaiból kisegíteni őket. Cserébe persze úgy gondolta, igazán bevehetnék partnerként az üzletbe, ez garanciát jelenthetne, tiszta sor. De nem, a hölgyek nem kértek belőle, úgy vélték, egyedül is boldogulnak. Rettentő makacsok ezek a von Dranitz-nők, bár ezt eddig is jól tudta.

De mihez kezdenek, ha a bank egyszer csak úgy dönt, nincs tovább, és az ingatlan kalapács alá kerül? Ki lenne az első, aki sorba állna Dranitzért? Természetesen Strassner, az építész úr. Kaspart már a gondolat is kirázta, hogy ez az álomszerűen szép birtok, amely az elmúlt évek során az ő felügyelete alatt igen ígéretes létesítménnyé nőtte ki magát, néhány hónapon belül Simon Strassner tulajdonába kerülhet. Ezt nem engedhetik. Éppen elég baj, hogy Simon az orruk előtt építette fel a felügyelői lakot, ami úgy nézett ki, mint egy giccses mézeskalács-házikó. Időnként kijött, hogy elvigye a lányát sétálni, és édességgel tömje azt a szegény gyereket. Kaspar a nyomasztó gondolatoktól elszakadva, hogy jobban szemügyre tudja venni a végrehajtót, a nyakát nyújtogatta. A két évvel korábban ültetett platánsornak a bekötőút mellett még erősödnie kell, remélhetőleg mindegyik facsemete túlélte a telet. Enno Budde belépett az alacsony díszfallal körülvett, térkővel kirakott udvarra, és onnan a jobb szárnyban elhelyezkedő legénylak felé vette az irányt, ahová Franziska és Walter Iversen alig egy éve költözött be. A bal oldali, parkra néző házrészben – amit eredetileg Kaspar nézett ki magának – most Jenny él a kislányával. A fiatal anya és gyermeke elsőbbséget élvezett, ezért Kaspar lemondott a javukra, miközben úgy döntött, beéri a félkész tetőtéri lakással. Ezt Jenny teljesen magától értetődőnek vette, még csak meg sem kérdezte, hogy neki is megfelel-e így.

Ez idő tájt az óvodában volt a kicsivel, ahol egy-egy órára besegített a barátnőjének, Bogárnak, hogy megszelídítse a kis vadócokat. Enno Budde tisztában volt ezzel – egy ilyen kis faluban, mint amilyen Dranitz és a környező települések, mindenki tud mindenről –, ezért inkább mindjárt Franziska Iversenhez csengetett. Tudta, ott nagyobb eséllyel talál otthon valakit.

Kaspar hallotta, ahogy Falko, a németjuhász ugatni kezd – Franziska tehát ajtót nyitott neki, és valószínűleg éppen most invitálja be Buddét a házba. Hogy a férfi felmutathassa a kifizetetlen számlákat és felhívja a figyelmét a fizetési kötelezettségére. És persze a bárónő később egy szót sem árul el majd nekik arról, hogy miről is tárgyaltak ők ketten. Lemondóan megrázta a fejét, és nagyot sóhajtott. Nem volt tovább maradása odafönt a lakásban, a számításokat, amelyeken éppen dolgozott, hátrahagyta, és úgy döntött, még egyszer körbejárja a csaknem teljesen kész éttermet. A nyitóünnepséget nagyszombatra tervezték, ami ebben az évben április közepére esett, a szállodát pedig legkésőbb június elején, pünkösdkor akarták megnyitni. Az előző nap az utolsó készülékeket is bekötötték a konyhába, ahol – szokás szerint – most is nagy kalamajka támadt, amikor a három nagy tűzhelyet nem tudták rendesen üzembe helyezni. Állítólag az áramellátással akadt némi probléma, ezért aznap délutánra kihívták a villanyszerelőt. Bár, hogy a fickó valóban eljön-e, azt csak a jóég tudja, ő már a harmadik villanyszerelő, akit alkalmaznak a Dranitz-birtokon. A másik kettő az ügyfél kimondottan rossz fizetési hajlandóságára hivatkozva lelépett. Nem kizárt, hogy a harmadik villanyszerelő, aki Schwerinből érkezik, időközben szintén tudomást szerzett róluk. Ebben az esetben nehéz lesz a tervezett időpontban megnyitni, hiszen addig már nem sok idejük maradt.

Kaspar gyorsan felvett egy kabátot, és lassan leereszkedett a lépcsőn. Itt, a tetőtéren a lépcső még az eredeti állapotában volt, tele festékfolttal, némelyik elkorhadt vagy el is tört, figyelnie kellett, hová lép. Lejjebb, a régi lépcsőházból azonban egy igazi csoda kerekedett, a ház egyik gyöngyszeme. A fát lecsiszolták, a hiányzó részeket pótolták, a faragott korlátokat az eredeti mintájára felújították, majd az egészet alaposan lelakkozták. Az első emeleten, ahol egy ideig Franziska és Walter Iversen lakott, időközben nyolc tágas, vizesblokkal ellátott vendégszobát alakítottak ki, valamint három kisebb helyiséget, ezek mosókonyhaként, tárolóként és könyvtárként szolgáltak. A szobákat kitapétázták, némelyikben még hiányzott a padló, és a fürdőszobák sem voltak egészen készen. A bútorok „valódi antik darabok” voltak, a holland régiségkereskedővel kötött megállapodás során kerültek ide, a férfi korábban az egykori téesz tulajdonát képező ház pincéjét használta raktárhelyiségnek. Időközben Neustrelitzbe költözött, mert több helyre volt szüksége. Ott állt lent az a rengeteg szép, régi bútor, ezeket a Fal leomlása után vásárolta fel fillérekért a gyanútlan kelet-németektől, hogy aztán felújítva drága pénzért adja tovább szerte a világban. Kaspar ellenőrizte a csapokat és a zuhanyzókat a két fürdőszobában, ezek tökéletesen működtek. Csakhogy a hidegburkolót már két hete nem látták. Kaspar erősen gyanította, hogy ez is az Enno Budde papírjai között megbúvó egyik kifizetetlen számla következménye, amelyet most készül Franziska Iversen orra alá dugni.

Ah, ez annyira idegesítő, hogy most, közvetlenül a cél előtt, ilyen szörnyű helyzetbe kerültek! Egy biztos, az étterem először nem hoz majd sok hasznot, a szakácsot és a konyhai kisegítőt ki kell fizetni, plusz azt a két fiatal nőt a faluból, aki felszolgált, még akkor is, ha egyelőre csak ideiglenesen, kisegítőként alkalmazták őket, hogy spóroljanak a költségeken és rugalmasabban tudják kezelni az anyagiakat. Elfie és Anke egyelőre igény szerint dolgozott csak, a munka mennyiségétől függően. Remélhetőleg ez sem marad sokáig így, ha pünkösdkor végre fogadhatják az első szállodai vendégeket. Teljes ellátással. Minden készen állt. Négy evezős csónak és egy kis strand a tavon. Ezen kívül a lovagláshoz három lovat is a rendelkezésükre bocsátott Bernd Kuhlmann, akiről nemrég megtudták, hogy valójában nem más, mint Jenny apja. Tökéletes kikapcsolódás a stressztől szenvedő városlakóknak. Családok számára is. Eközben Sonja Gebauer Müritz Állatkertjében nyílt egy kis állatsimogató is, és egy szép körút várta a vendégeket a gyönyörű környezetben. A réteken és a fákon kívül ugyanis egyelőre még nem volt túl sok felfedezni való. A helyi vadak meglehetősen félénk jószágok voltak, és inkább elbújtak a parkon hangosan keresztülcsörtető látogatók elől.

Akárhogy is – a nagyján túl voltak. Most már akár be is indulhatna az üzlet. Ez tiszta őrület. Ott állt a bankszámlájával, amit ügyes részvényüzletek révén hizlalt vastagra, és amely egy időre mindenféle anyagi gondot távol tarthatott volna a Dranitz-birtoktól, erre ők nem kérnek belőle. Inkább teljes gőzzel a vesztükbe kormányozzák a hajót, mintsem elfogadnák Kaspar Woronski segítségét. Egyszerűen lehangoló. Néha komolyan elgondolkodott azon, hogy miért nem fogja a bőröndjét. Elvégre a környéken elég értékes ingatlan található, amelyhez olcsón hozzájuthatna, amit felújíthatna és valami értelmes célra használhatna. Ám ő már ide tartozott, Dranitzhoz. Talán a rengeteg energia és lelkesedés miatt, amit a projektbe fektetett. Vagy az is lehet, hogy más okból. Talán jobb, ha ebbe bele sem gondol. Hiszen semmi esélye. Jenny szereti az ő Ulliját. És a tetejében a fickó még jófej is.

Az étterembe vezető lépcsőt sötétzöld szőnyeggel borították. Itt, a földszinten már minden készen állt a nyitásra, az étterem a parkra néző, hatalmas ablakaival, a bárpult a csapokkal, a rusztikus bútorok a hozzájuk illő sötétzöld párnákkal és a durva vászonból készült terítők, egy elegáns, a húszas évekből származó komód, valamint három gyönyörű, puhafából készült, régi szekrény, amelyben edényeket, poharakat és evőeszközöket tároltak. Jenny volt a felelős az étterem belsőépítészetéért és dekorációjáért, Kaspar csupán tanácsokkal látta el, és segített neki, ha kellett. A közös munka minden percét élvezte, amikor nap mint nap a katalógusokat bújták, árakat hasonlítottak össze, háromszor is elmentek együtt asztalokat és székeket nézni, sőt, egyszer egy travemündei szállodában töltötték az éjszakát. Persze külön szobában, de így is milyen jó volt két napig csak magukban lenni! Tudta, hogy a lány nem úgy szereti. De azt is, hogy valójában mindig kedvelte őt. Sőt, talán ennél többet is jelentett neki – hallgatott például a tanácsára. Többnyire. Vagyis még nem volt minden teljesen veszve. A lánynak egyértelműen szüksége volt a segítségére, számított rá. Ő pedig ott volt neki. És ez elég. Erre már lehet építeni. A szerelem hirtelen is fellángolhat. Mint ahogy ez nemrég Bogárral és az ő Kalléjával történt. Ők ketten már a homokozóban is ismerték egymást. Kallénál rögtön beütött a ménkű, de Bogárt csak jóval később érte az a híres villámcsapás a derült égből. De akkor aztán telibe… Ők ketten boldog házasságban élnek, nemrég ikreik születtek. Két kislány, Mandy és Milli.

Na, elég volt a töprengésből, gondolta. Először is a birtokot kell szem előtt tartani. Enno Budde a béna számláival csak a kisebbik probléma, Franziska talán ki tudja magát beszélni, főleg, hogy régről ismeri a férfi családját. A szüleit vagy a nagyszüleit – Enno Budde korát nehéz volna megbecsülni. Lehet, hogy már gyerekkorában is őszült. A bankok viszont tényleg veszélyesek lehetnek, az ember tehetetlen volt velük szemben. Ha beindult a gépezet, semmit sem lehetett visszafordítani. Valahányszor azonban szóba hozta a témát, mindkét hölgy csak hallgatott, és ha történetesen nem ápol gyengéd kapcsolatot egy schwerini banki alkalmazottal, akkor szinte semmi sem jutott volna a tudomására. Amit jelenlegi kedvese nemrég hétpecsétes titokként elárult neki, attól viszont égnek állt a haja. Ha igaz, amit mondott, a birtokot egyik napról a másikra elvehetik tőlük.

Odament az udvarra néző asztalokhoz, és úgy tett, mintha a szék párnáit igazgatná el, majd kinézett az ablakon. Enno Buddénak még mindig nyoma sem volt. Feltehetően a részletfizetési feltételekről tárgyaltak a legénylakban, amivel el lehetne kerülni az aznapra esedékessé váló jelzálogfizetést. Sajnos, itt az étteremben egy csomó mindent el lehet zálogosítani, a vadonatúj bútoroktól kezdve a bárpult csapjaiig, az új edényeken és evőeszközökön át a konyhai high-tech berendezésekig. Enno talán még az újonnan bekeretezett régi festményekre is szemet vet majd, amelyeket Franziska Iversen a férjével együtt akasztott ki az étterem bejárata mellé. A tetőtérben zajló építkezés során kerültek elő, és azóta Franziska igazi kincsként őrizte őket.

Kaspar átbámult a legénylakra. Ha Franziska kifizeti a számlák egy részét, akkor nem tudja kifizetni a banki hitel e havi részletét, ami még rosszabb helyzetet szül. Enno elmehet a pokolba, ők bizony nem adják az új konyhájukat ilyen könnyen. A bankok csak játszadoznak itt velük, miközben minden valószínűség szerint rajtra készen várják, hogy végre megkaparinthassák a pénzüket. Hogy a csudába tudná ezt megértetni vele? Jennyvel sem lehet erről beszélni. A lány makacssága néha még a nagyanyjáén is túltett. Na igen, nagyon jó, igazából csodálatos ízlése van, de muszáj mindig a legdrágább holmikat választania? Értesült róla, hogy az úriház társtulajdonosaként ő is hitelt vett fel. De hogy miképpen sikerült elérnie a schwerini bankban, hogy pénzt adjanak neki, az kész rejtély volt számára – elvégre semmiféle biztosítékkal nem rendelkezett, nem volt keresete sem, a bank emberei azonban minden bizonnyal bizalmat szavaztak a projektnek, amelyből az intézmény a távoli jövőben busás hasznot húzhat. Nos, a hit néha hegyeket tud megmozgatni. A pénzt az étterem és a konyha berendezésére fordították. Hogy vajon Jenny miből fizette a havi részleteket, az szintén rejtély volt számára. Az egyetlen jövedelem, amit kapott, az a kis fizetés volt Bogár óvodájában, ahol szükség szerint besegített. Így túl sok megtakarítása nem maradhatott, hiszen ebből fizette Julchen óvodai ellátását. Az ingyenes gyerekfelügyelet aranykora itt is véget ért. Bogár óvodája magánintézmény lett, és havonta gyermekenként hetven márkába került. Okos lány ez a Bogár, és igen jó üzleti érzékkel van megáldva. Az óvoda mellett nyitott egy kis boltot is – kapható volt ott mindenféle gyerekholmi, plusz néhány olcsó ruha és egyéb csecsebecse az anyukáknak. De kávét is ihatott a vásárló, egy jóféle sütemény kíséretében. Született vállalkozó – ki gondolta volna? Valakinek azonban pénzt is kellett keresni, és Kalle e tekintetben nem volt túl megbízható.

A tárgyalás a legénylakban jó hosszúra nyúlt, Kasparnak minden erőfeszítésére szüksége volt, hogy ne rontson be, és ne ajánlja fel ismételten a segítségét Franziska Iversennek. Bár a mai nap úgysem lenne alkalmas erre, a bárónő büszkesége ugyanis súlyosan sérült, ennek következtében minden valószínűség szerint hevesen ellenkezne. Sokkal jobbak lennének a kilátásai, ha Walter Iversen révén próbálkozna később. Franziska férjét okos, megfontolt embernek ismerte, és ha Kasparnak szerencséje lesz, talán hallgat rá. Jennyvel most egyáltalán nem lenne értelme beszélni, teljesen odavan, hisz nemcsak az étterem megnyitásának a napja közeleg, de hamarosan próbavizsgát kell tennie az iskolában, ahová jár, hogy megkaphassa az érettségit, emiatt viszont sokat kell tanulnia.

Ekkor a platánsor mentén a vendégparkolóhoz guruló kis áruszállító furgon szakította ki a tisztázatlan problémák gyötrelmes körforgásából. Tévedne, vagy tényleg a Bauer & Co. az? A cég, amely a leendő medencéjéhez ás gödröt a pincében? És valóban – az autó időközben elérte a fasor végét, majd megállt a parkolóban. Három tagbaszakadt, munkaruhát viselő férfi szállt ki a járműből, lapátokkal, csákányokkal megpakolva. Egyenesen az úriház felé vették az irányt.

Nagyszerű, örült Kaspar. Legalább a pincében haladnak a dolgok – amint a medence elkészül, a nagyján túl is lesznek. Hacsak nem jön ki Enno Budde a legénylakból azzal a nyavalyás aktatáskájával és ront el nekik mindent. Ennót csak tarka kutyaként emlegették a környéken. Ez az elnevezés elsősorban az agyafúrt biztosítási ügynöknek szólt, másrészt a nagy csomagküldő cégek tarkabarka katalógusainak volt köszönhető. Voltak ugyanis, akik agyra-főre rendeltek, de arra már nem gondoltak, hogy ezt valakinek ki is kell fizetnie. És ha a munkájukat is elvesztették, mint oly sokan a környéken, akkor a kifizetetlen számlák miatt könnyen Enno Buddénál kötöttek ki.

– A végrehajtók és a sírásók képesek egyedül túlélni a válságot ebben az országban – mondta a minap Paul Riep polgármester Heiko Mahnke kocsmájában. Akasztófahumor.

Kivételesen szerencséjük volt. A munkások lelkes hármasa átsétált az udvaron, és anélkül sikerült belépniük az úriházba, hogy a végrehajtóval találkoztak volna.

– Jó napot, Paul Bauer vagyok, telefonon beszéltünk! – köszönt a három férfi közül a legerősebb, és kezet fogott Kasparral. – Kezdhetünk is, ha önöknek megfelel.

Mielőtt megbízták volna a céget, Kaspar azért utánanézett a dolgoknak. A Bauer & Co. csak néhány hónapja kezdte meg a működését. Paul Bauer és két felnőtt fia egy nemrég megszűnt kelet-német cég építőipari gépeit vásárolta meg. Mindenféle földmunkára hirdették magukat, fák kivágását és régi épületek bontását is vállalták. Szinte maguk is alig hitték, de máris tele voltak megrendeléssel, különösen a városokban, ahol szüntelen folyt az építkezés, és nagy szükség mutatkozott olyan emberekre, mint Paul Bauer és fiai. Kész csoda, hogy időt tudtak szakítani erre a viszonylag csekély munkára.

– Hogyne, örülök, hogy el tudtak jönni – fogott kezet Kaspar Bauerrel. – Menjünk le! A földön krétával kijelöltem, hol kellene ásni.

Egy pillanatra rossz érzés kerítette hatalmába. Hiszen egyáltalán nem volt biztos benne, hogy Franziska Iversen ki tudja majd fizetni a céget, sőt, valószínűleg nem tudja. Ennek ellenére hihetetlenül nagy volt a kísértés, hogy megint egy lépéssel előrébb jussanak. Kaspar úgy döntött, ha kell, a saját zsebéből fizeti majd ki a céget.

A pincébe téglából kirakott, meglehetősen szűk lépcső vezetett. Ez volt a régi cselédlépcső, amelyen egykor a ház konyhájába és a többi gazdasági helyiségbe lehetett jutni. A levegő elég nyirkos volt, mivel az ablakoknak csak a felső része ért ki az udvarra. A bal oldalon meghagyták a helyiségek régi beosztását. A mosókonyha, a fa- és széntároló, valamint a borospince könnyen átalakítható lesz, fürdőkáddal is felszerelt masszázsszobákat terveztek a helyükre. A jobb oldalra viszont mást gondoltak ki: a nagy konyhát összenyitották a két nagy éléskamrával, a falakat kibontották, helyette több tartóelemet is beraktak, ezekből fantáziadúsan kialakított, szép oszlopok kerekedtek. Az így nyert nagy térben épülne meg a medence, amely mellé még egy kisebb, szabadtéri fürdőt is terveztek. A medence köré egy napozó és egy nagy füves terület kerül majd kialakításra, a tó mellé pedig egy játszóteret építenének. Na, persze ez még csupán a távoli jövő, és a terveknél figyelembe kell venni a csőd fenyegető keselyűjét, de minden gond és probléma ellenére sosem szabad elfelejteni az álmainkat. Különben akár most rögtön le is mondhatunk mindenről.

Mert ha így tesz, akkor akár már most ki is dobhatja az ablakon az egészet.

– A kotrógépet itt elfelejthetjük – morogta a két fiú közül az egyik, miközben próbált belevágni a cementtalapzatba. Néhány kavics meglazult, és por szállt fel a levegőbe.

– Ide bizony izmok kellenek – oktatta ki Bauer a fiait. – De ha átverekedjük magunkat a cementburkolaton, már megy, mint a karikacsapás. Onnantól kezdve már csak homok, talán néhány kő. Még az is lehet, hogy talajvízre bukkanunk.

Az úriház több méterrel a tó szintje fölött helyezkedett el, de attól még lehet, hogy Bauernek volt igaza. Ha feltör a talajvíz, akkor szivattyúkra és sok áramra lesz szükség, ami rendkívül megdrágítaná a további munkálatokat. Egész pontosan fogalmazva: ez az építkezés leállítását jelentené, még mielőtt befejeznék a munkát. Szóval kellene itt egy kis szerencse. És ugyebár a szerencse az itt töltött idő alatt nem mindig az ő oldalukon állt.

Kaspar ezért inkább nem is feszegette tovább ezt az egészet, inkább csak szótlanul nézte, ahogy Bauer apuka a csákánnyal, szigorúan a krétavonal mentén, megejti az első csapásokat. Ezután elégedetten fordított hátat neki, hogy elhagyja az alvilágot. Majd elindult, hogy le ne maradjon a legénylakban történt fejleményekről.

Ott időközben mintha valami furcsa mozgolódás támadt volna. Amikor Kaspar az udvarra vezető lépcső tetején felbukkant, Falko, a hűséges németjuhász száguldott el mellette, őt követte hőn szeretett kínzója, Julchen. Jenny lánya márciusban lett négyéves. Igencsak megnyúlt, a babaháj eltűnt, az orrát és a homlokát egy csomó szeplő borította. Jennyhez hasonlóan Julchen is göndör, rézvörös fürtökkel volt megáldva, amiért az óvodában mindenki csak Pumuklinak szólította.

Ha Julchen itt van, Jenny sem lehet messze. Feltételezése helyesnek bizonyult: Jenny ott állt a legénylak bejárati ajtajában, közvetlenül a nagyanyja mellett, és Enno Buddéval beszélgetett. Kaspar csak ámult és bámult. Ezeknek, úgy tűnt, sikerült megegyezniük. Franziska Iversen egy földbirtokoshoz méltó nevetést is megeresztett, Jenny fennhangon magyarázott, miközben a rá jellemző módon hevesen gesztikulált a kezével. Enno Budde nyájasan vigyorgott, kezet rázott Franziskával, és sietve elindult a parkoló felé.

– Szia, Kaspar! – kiáltotta Jenny, amikor meglátta a férfit. – Nem láttad Julchent?

– A tó felé indult Falkóval.

– Ó, a fenébe! Mindig akkor, amikor a legszebb ruháját adom rá – szitkozódott Jenny.

– Hagyd csak! – szólt közbe a nagyanyja. – Majd kimosod, bedobod a mosógépbe, és kész!

Ezután elkezdte ecsetelni, mi mindent tud az új mosógépe, amely beépített szárítóval is rendelkezik, aztán a Bauer & Co. autójára mutatott, és a férfiakról érdeklődött, hogy már lementek-e a pincébe dolgozni. Enno Buddéról egy árva szót sem szólt. Ahogy azt várta.

– Mit akart… – tette volna fel a kérdést Kaspar, ám Franziska félbeszakította.

– Gyertek be mindannyian, van még egy kis gulyásleves, és vágok fel hozzá fehér kenyeret! Jó kis ebéd lesz belőle.

A meghívás olyan szívélyesen hangzott, és az asszony mosolya olyan megnyerő volt, hogy képtelenség lett volna nemet mondani. Kaspar biztosra vette, hogy a bárónő az étkezőasztalnál sem lesz beszédesebb. Jobb, ha inkább Jennynél próbálkozik, gondolta.

– Menjek és nézzem meg Julchent? – javasolta, és megállt.

– Ha szeretnéd – felelte Jenny egy vállrándítással. – De szerintem egy perc, és itt lesz. Ilyenkor már nagyon éhes szokott lenni.

Mivel Franziska már eltűnt a házban, Kaspar gyorsan megragadta az alkalmat.

– Hogyan sikerült megakadályoznotok, hogy Enno Budde ne zálogosítsa el a házat?

Jenny szórakozottan kuncogott, miközben a győztesek tekintetét csillogtatta a férfira.

– Egyszerű, kifizettük.

Jó buta képet vághatott, mert a lány egyszeriben felnevetett.

– Nos, Vészmadár úr. Nincs zálog, a ház nem kerül kalapács alá. Ulli adott kölcsön pénzt. Csak úgy. Anélkül, hogy tulajdonrészt követelt volna.

Azzal megfordult, és a nagyanyja után sietett. Kaspar csak állt a ház mellett, és nem tudta, hogy ennek örüljön vagy sem. Végül az utóbbi mellett döntött. Hogy pont Ulli Schwadke! Persze, a csónakkölcsönző vállalkozásához szinte semmi tőkére nem volt szüksége, mert Max Krumme az összes a pénzét, amit Ullitól a Müritz menti ingatlanért kapott, nagylelkűen új hajókba és a kempinghelyek kialakításába fektette, közvetlenül a vízparton, kiegészítve egy kis bolttal, egy büfével és egy kioszkkal. Az elmúlt három év során igazán jól ment az üzlet, a pénzük egy részét visszaforgatták, de még így is vastagon maradhatott a zsebükben. Ulli felkínált pár ezret, a két hölgy pedig nem átallotta elfogadni tőle. Az ő segítségét bezzeg visszautasították. Kaspar mérgesen gázolt át az eső áztatta réten a tó felé.

Anélkül, hogy tulajdonrészt követelt volna, így mondta Jenny. Micsoda közönséges vádak ezek. A nemes Ulli mindenféle követelés nélkül leperkálja a pénzt, miközben a gonosz Kaspar a birtok egy részét akarja érte. És akkor mi van? Ulli megengedheti magának. A családban marad, ha feleségül veszi Jennyt, és előbb-utóbb úgyis ezt teszi.

Lent a tónál Julchent iszapfoltokkal tarkított kabátkájában és teljesen átázott cipőben találta. Az új tudományát gyakorolta szorgalmasan, a lapos kis kavicsok, amiket dobált, a víz felszínén megpattantak, mielőtt elsüllyedtek volna.

– Egy, kettő, három… Négy! – ujjongott a kislány. – Na, te hányat tudsz, Kaspar?

Hihetetlenül eleven emberke volt. Sosem fáradt el, mindig kitalált valamit. Egy szeplős kis energiabomba. Kaspar lehajolt, hogy megfelelő kavicsot keressen, elhajította, de csak hármat sikerült kacsázni. A fenébe! Fiatal fiúként ez jobban ment neki. Újra próbálkozott, eggyel sikerült javítania, de ekkor a kislánynak már az öt is összejött, amivel ismét ő vette át a vezetést.

– Jössz velem? – fejezte be a versenyzést. – Gulyásleves van a nagyinál. És biztos vagyok benne, hogy akad egy száraz zoknija is neked.

– Na, jó…

Kaspar Falkót hívta, aki épp kacsatojásokat keresett a tóparton. Amikor a kutya nem reagált azonnal, a kislány két ujját a szájába dugta, úgy füttyentett neki. Egy fiútól tanulta az óvodában.

– Lányok, kik fütyülnek, tyúkok, kik kukorékolnak… – vigyorodott el Kaspar, a második sort viszont már jobbnak látta kihagyni.[1]

A réten keresztül aztán mindhárman visszabattyogtak az úriházhoz, Julchen az ovis élményeiről mesélt, Falko pedig többször is megrázta nedves bundáját. Kaspar mindig különösen vidámnak és békésnek érezte magát a társaságukban. Most már nem is értette, mire volt jó az a rengeteg felesleges idegeskedés? A ház elárverezését egyelőre sikerült elkerülni, kár volt aggódni. Húsvétkor nyit az étterem, és nem sokkal később jöhetnek az első szállóvendégek. Julchen hamiskás hangján jókat kacagott, amikor a kislány egy gyerekdalt énekelt neki, és megígérte, megmutatja, hogyan kell papírhajót hajtogatni.

Amikor a kövekkel kirakott udvarra értek, és a legénylak felé tartottak, az úriházból egyszer csak hangos kiáltás hallatszott. Bauer mester a lépcső tetején állt, és izgatottan integetett.

A fenébe, gondolta. Hát már egy percre sem hagyják nyugton az embert?

– Menj csak be a nagyihoz! – kérte Julchent. – Mindjárt jövök én is.

A talajvíz! Hát persze, mi más? Miért is menne végre egyszer valami simán ezen az építkezésen? Bauer nem szólt egy szót sem, csak jelezte, hogy kövesse. A fickó azonban egészen sápadt volt. Sietve leereszkedtek a pincelépcsőn, jobbra fordultak, majd megálltak a gödör előtt. Csak félig ásták ki a megjelölt területet, a cementréteget viszont már mind felszedték. A törmelék az egyik, udvarra nyíló ablak előtt hevert szállításra készen, gondosan felhalmozva.

– Itt! – szólt ekkor Bauer, és ujjával a padlóban lévő lyukra mutatott, amely mellett a két fia térdelt és ámulattal vegyes csodálkozással bámult lefelé.

– Talajvíz? – kérdezte Kaspar rossz érzéssel a gyomrában.

– Nem – válaszolta Bauer. – Egy halott.

– Mi?

Kaspar a gödör széléhez lépett, és ő is lenézett. Az építkezéseknél használt lámpa erős fénye egy emberi koponyára esett. Sárgás csont, a távol ülő szemüregek homokos földdel telítettek, a fogazat hiánytalan, az alsó állkapocs még félig a földbe temetve.

– Úgy néz ki, a bárónőnek volt némi rejtegetnivalója – jelentette ki az egyik fiú remegő hangon.

[1] Német csúfolódó: Mädchen, die pfeifen, Hühnern, die krähen, soll man beizeiten die Hälse umdrehen (Lányok, kik fütyülnek, tyúkok, kik kukorékolnak, jól ki kéne tekerni a nyakukat).

Franziska

– Csak semmi pánik! – mondta Kaspar Franziskának, amikor belépett a házba. Az asztalnál ült Jennyvel, a levest merte épp a tányérokba, miközben Walter segített Julchennek levenni a lábáról a vizes cipőt és a zoknit.

– Mi történt?

– Odaát a pincében… Le tudnál jönni egy pillanatra?

Franziska azonnal látta, hogy a férfi valami rossz hírt tartogat a számára. A mosolyából tudta. Amikor ez a szelíd, megnyugtató mosoly ült ki a férfi arcára, akkor ott valami nagyon nem stimmelt. Az elmúlt öt év alatt, amíg a Dranitz Kastályszálló projekten dolgoztak, egyfajta családdá kovácsolódtak össze, és a férfi nem igazán tudta elrejteni az érzéseit előle. Most azonban rajta is erőt vett az izgalom, hiába kérte, hogy ne idegeskedjen.

– Mindjárt visszajövünk – rakta vissza Franziska az üres tányért a helyére, majd felállt. – Ti csak egyetek nyugodtan!

– Nem várhatna ez ebéd utánig? – morogta Walter, aki eddig Julchen széke előtt térdelt, és most nagy nehezen próbált felállni. – Délelőtt már így is volt részünk éppen elég izgalomban.

Franziska azonban felkapta a kabátját, és Kasparral az oldalán átsietett az udvaron az úriházba. A váratlan katasztrófák mindennaposak voltak náluk, amióta az átépítés elkezdődött. Mégis az volt az érzése, hogy egyre érzékenyebben reagál, és minden apróságon felhúzza magát. Talán ez is a korának volt köszönhető, elvégre már a hetvenes évei közepén járt. Jenny szerencsére sokkal higgadtabban nézett szembe a folyamatosan felbukkanó problémákkal.

Ezúttal úgy tűnt, nem valami apróságról van szó. Paul Bauer a halottak kifejezéstelen tekintetével várt rájuk a bejáratnál.

– Szörnyen sajnálom, bárónő, a harminc évem alatt még soha nem történt velem ilyesmi.

– Csak semmi pánik! – ismételte Kaspar aggódva, miközben a pincébe vezető lépcsőn lefelé tartottak. – Csak nyugalom, Franziska!

Ez azonban cseppet sem segített, inkább még jobban felidegesítette. Odalent igen kevés napfény hatolt be a helyiségbe. A lépcsőtől jobbra egy ipari lámpa erős fénye világította meg a teret. Két fiatal fiú, a mester fiai, egy földbe vájt lyuk előtt álltak, és sietve engedtek utat, amikor az asszony közelebb lépett.

Franziska belenézett a gödörbe. Először nem igazán tudta, mit bámulnak azok olyan nagyon, de aztán megértette. Csak nézte a sárgás csontmaradványokat, amelyek egyértelműen egy embertől származtak, és érezte, ahogy végigfut a hátán a hideg. Ó, istenem! Itt, a pincében, az egykori éléskamrák alatt egy halott volt elásva.

Kaspar átkarolta a vállát.

– Ezt jelentenünk kell a rendőrségen – mondta halkan. – Vagy van valami ötleted, honnan kerülhetett ide?

Hirtelen nem tudott mit válaszolni. Csak bámulta a halottat, aki vakon nézett vissza rá, mintha a rémületért, amit okozott, vezekelni szeretne. Az agyában a képek hosszú sora olyan őrült sebességgel cikázott, hogy szinte beleszédült.

– Fogalmam sincs – dadogta –, háború volt. Az oroszok itt állomásoztak a házban. És a menekültek is. Meg egy csomó ember, aki akkoriban hajléktalanul kóborolt…

– Úgy érti, lehet, hogy orosz? – kérdezte az egyik fiatalember.

Franziska tanácstalanul vonta meg a vállát. Honnan tudhatná?

– A cementpadló alatt találtuk – jegyezte meg hűvös szakértelemmel Paul Bauer. – Fogadok, hogy nem volt könnyű oda eltemetni. Fel kellett törni a cementet.

Igaza volt. Ha valakit itt lent lőnek vagy vernek agyon, azt minden valószínűség szerint kint temetik el a parkban vagy a templomkertben, nem pedig a beton alatt ásnak neki sírt. Ráadásul az oroszok általában teherautóra rakták a halottaikat, hogy otthon földeljék el őket.

A régmúlt idők emlékei olyan fájdalmasan törtek fel belőle, hogy amint a szeme előtt leperegtek a képek, alig kapott levegőt. A múlt szellemei, amelyekről azt hitte, sikerült örökre száműzni őket, most a fekete szemgödörből bámultak vissza rá.

– A pince padlózata már régen is sok helyen fel volt törve – szólt tétován. – Az oroszok elrejtett értéktárgyak, ezüst evőeszközök, érmék vagy ékszerek után kutattak. Az összes birtokos házában ezt csinálták, és szinte mindig találtak is valamit.

– Na, igen – jegyezte meg az egyik fiatal fiú. – Az volt itt bőven.

Az asszony erre az ajkába harapott, és elhallgatott. Már megint ezek a szocialista téveszmék a mesés gazdagságról és a földbirtokosok gondtalan életéről. Kelet-Németországban az összes junker kegyetlen despotának számított, akinek csupa móka és kacagás volt az élete, miközben szegény alkalmazottai és parasztjai az éhhalál küszöbén táncoltak. Brutális csábítók, akik falusi lányokat erőszakoltak meg, teherbe ejtették, majd a nyomorúságukban magukra hagyták őket. Bizonyára voltak ilyenek is, de a valóság egészen másként festett. Ezt azonban már senkinek sem tudja bebizonyítani. Az idő megírta a történelmet, és azok, akik tanúi lehettek e korszaknak, és láthatták, milyen is volt valójában, hamarosan örökre elhallgatnak.

– Nos – mondta Paul Bauer, a tarkóját a sapkája alatt dörzsölve –, azt hiszem, ez innentől kezdve a maga dolga, Iversen asszony. Mi itt egyelőre végeztünk.

Megragadta a csákányt, és kezével lepiszkálta róla a földet. A két fiú is összeszedte a szerszámait, még egy utolsó pillantást vetettek a hátborzongató leletre, majd apjukat követve ők is felmentek a lépcsőn. Az ipari lámpát lent hagyták, az a házhoz tartozott.

– Hívjanak, amint elintézték a dolgot! – mondta Paul Bauer Kasparnak, és búcsúzóul kezet rázott vele.

Odafönt Jennyvel futottak össze, aki Julchen lánya kíséretében érkezett.

– Már megint mi a baj? – háborgott. – Az ember nem ebédelhet nyugodtan?

Franziska megfogta a karját, és megkérte Kaspart, hogy vigyázzon egy kicsit a kislányra. A gyerek semmilyen körülmények között ne lássa ezt a szörnyűséget.

– Gyere, nézd meg, Jenny! De nem kell megijedni…

Jennyt azonban egyáltalán nem rázta meg a dolog, ahogy azt Franziska várta. Undorral vegyes csodálattal bámulta a halott koponyáját, majd jól hallhatóan sóhajtott.

– Tisztára, mint egy krimi. A híres hulla a pincében. Van valami ötleted, ki lehet ez?

– Nincs – felelte Franziska. – De azt hiszem, ez a csontváz még abból az időből származhat, amikor az úriház orosz megszállás alatt állt. Abban az időben semmi sem számított, nem voltak szabályok, az emberi élet fabatkát sem ért. A nagyapámat is fogták, és egyszerűen fejbe lőtték, amikor szembeszegült velük, és… – A hangja elcsuklott. Mennyire fájt visszatérnie a múltba, és felidézni mindazok emlékét, akiknek az elvesztését életének e korai szakaszában kellett elszenvednie!

Jenny fogta az ipari lámpát, hogy megvilágítsa a gödröt, és egy hosszú fapálcával körben elkezdte bökdösni a talajt. Kövek bukkantak elő, majd még több csont. És valami, ami úgy nézett ki, mint egy sötét, tépett ruhafoszlány.

– Biztos egy nő. Lehet, hogy már sokkal régebb óta itt fekszik – vélekedett. – Az is lehet, hogy az egyik ősünk megölte a feleségét, majd itt ásta el a hullát.

– Ne beszélj ostobaságokat! – korholta az unokáját Franziska. – Ilyesmi csak az ócska rémregényekben létezik.

– Nem is, nagyi.

Hihetetlen, milyen pökhendi stílusban beszél ez a lány erről a borzalmas felfedezésről. Vagy az is lehet, hogy egyfajta önvédelemből teszi – bizonyára Jennyt is megdöbbentette a lelet. Másfelől, még olyan fiatal, soha nem kellett megtapasztalnia a háborút és annak szörnyű velejáróit. Szerencsére.

– A bűnügyi nyomozók fogják kivizsgálni az ügyet, Jenny. Jobb, ha nem piszkálod tovább a földet.

Jenny visszahúzta a botot, és döbbenten nézett Franziskára.

– Ezt jelenteni akarod a rendőrségen, nagyi? Most komolyan? Tisztában vagy vele, az mit jelent?

– Nem tehetünk másként, Jenny.

Az unokája a szemét forgatta, és könyörögve nézett az asszonyra.

– Na de, nagyi! Ha ez kiderül, tele lesznek vele az újságok. „Csontvázat találtak a Dranitz-kastélyban”, vagy valami ilyesmi. Mit gondolsz, hány vendég akarja majd nálunk tölteni a szabadságát? Ki fog akkor eljönni az éttermünkbe egy kellemes vacsorára?

Franziska erre egyáltalán nem gondolt. Természetesen Jennynek igaza volt. Ha a sajtó tudomást szerezne erről a borzalmas leletről, az nagyon rossz fényben tüntetné fel őket. Legfeljebb néhány szenzációhajhász riporter jönne el a megnyitóra.

– Ha engem kérdezel, ki kellene ásni ezt a szegény nőt – már ha nő volt –, és tisztességesen eltemetni a fenti temetőben. Lehet, hogy egy fickó fekszik itt – mondta Jenny. – Mindegy. A legfontosabb most a diszkréció. Sajtó nélkül. Ha érted, mire gondolok.

Ez észszerűen hangzott, de sajnos volt egy bökkenő.

– Paul Bauer és a fiai látták a csontvázat – vetette fel Franziska. – És valószínűleg most is éppen azon vannak, hogy szétkürtöljék az izgalmas fejleményeket.

– A fenébe! – nyögte Jenny. – Miért nem mondtad nekik, hogy tartsák a szájukat? Egy kis aprópénz biztos megtette volna a hatását.

Franziska a fejét csóválta. Az a két fiatalember nem úgy nézett ki, mint aki sokáig képes lenne hallgatni. A dolgot így is, úgy is szájára veszi a nép, ez ellen nem lehet semmit se tenni. Akár hivatalos úton kerül be az újságba, akár szájról szájra terjed a hír – az úriház pincéjében lévő csontváz minden bizonnyal első számú beszédtéma lesz a közeljövőben.

– Nincs más választásunk, hívni kell a rendőrséget.

Jenny még egy utolsó lemondó pillantást vetett a gödörre, aztán sarkon fordult, és magában szitkozódva felcsörtetett Franziska előtt a lépcsőn.

– Majd csak találunk erre a problémára is megoldást, Jenny – biztosította Franziska az unokáját, de nem hangzott valami meggyőzően. Biztos az emlékek miatt, amelyek egyre inkább hatalmukba kerítették. A csontváz látványa megnyitott egy zsilipet. Amit örök időkre el akart zárni magában, most hatalmas erővel törekedett újra a napvilágra. A következő néhány éjszakán biztosan nem jön álom a szemére, ez nem volt kétséges.

Néma egyetértésben zárták be a pincét, amelynek ajtaja egy ideje szorult. Franziska bedugta a kulcsot a zárba, majd a nagyanya és unokája egymásra nézett.

– Jobb, ha most rögtön túl leszek rajta – mondta Franziska. – Kínos lenne, ha a rendőrség másoktól tudná meg.

Jenny nagyot sóhajtott.

– Ha muszáj, csináld nagyi!

Miközben az unokája visszasietett a gulyásleveshez, Franziska az étterem bejáratához ment, ahol egy recepciós pult, mögötte pedig egy kis iroda került kialakításra, bár még nem volt teljesen berendezve. Fellapozta a telefonkönyvet, majd fogta a készüléket és a kagylót, amely még a régi, kelet-német időkből származott.

– Wareni rendőrség – szólalt meg egy férfihang a vonal másik végén. – Miben segíthetek?

Franziskának kétszer is meg kellett köszörülnie a torkát, mire szavakba tudta önteni szokatlan mondandóját.

– Itt Franziska Iversen beszél, a Dranitz-kastélyból. A főépület pincéjében végzett ásatások során ma emberi maradványokra bukkantunk…

Csend. Feltehetően nem mindennap érkeznek ilyen bejelentések.

– Találtak egy halottat?

– Igen. Egy csontvázat.

– Jó. Ne nyúljanak semmihez! Rögtön megyünk, Iversen asszony.

Amikor Franziska letette, érezte, hogy helyesen cselekedett. Ami persze nem csökkentette az aggodalmát. Hiába cselekszik helyesen az ember, ha közben egy csomó probléma szakad a nyakába.

Még mindig a legénylakban ültek az asztalnál. Walter előtt a tányér eltolva – úgy látszik, már értesült a történtekről –, Jenny a maradék gulyáslevesét kanalazta, Julchen fehér kenyérgalacsinokat gyúrt, és titokban az asztal alatt kolduló Falkót etette. Kaspar várakozóan nézett Franziskára.

– A rendőrség mindjárt jön – közölte velük, és leült a helyére. Enni nem tudott, alaposan elment az étvágya.

Kaspar bólintott. Aztán felállt, és barátságosan nézett körbe.

– Köszönöm a levest, odaát leszek, a wellnessrészleg és a kültéri létesítmények tervein fogok dolgozni.

Franziska elgondolkodva nézett utána. Ennyi idő után is képtelen volt kiigazodni a fiatal építészmérnökön, Kaspar Woronskin, különösen ezen a csapodár stílusán, ami a szerelmi életét illeti, nem tetszett neki, még akkor sem, ha alapvetően rendes, tisztességes embernek tartotta. Először mindannyian azt hitték, hogy Jennybe szerelmes. Mi másért követte volna Berlinből idáig, ahol a madár se jár? Aztán hirtelen Bogár felé fordult, és egy darabig együtt volt vele, míg végül szakítottak. Franziskának úgy rémlik, Kaspar határozottan tiltakozott, amikor Bogár előállt házassági szándékával. Nos, ezt a mai állás szerint jól tette, mert Bogár férjhez ment Kalléhoz, és láthatóan boldog mellette. Ezután a fiatal Woronski szerelmi viszonyba kezdett Anne Junkersszel, a polgármester titkárnőjével, de alig néhány hónap után vele is szakított. Franziska akkor úgy gondolta, hogy nagy kár érte, mert Anne kisfia, Jörg akkoriban egészen megkedvelte Kaspart, és mindenki azt hitte, hogy ők hárman egy boldog kis családot alkothatnának. Jörg most nyolcéves, harmadik osztályba jár, de időnként megjelenik Dranitzban, és Kasparról kérdezősködik. Aki továbbra is a szívén viseli a kisfiú sorsát, meg kell hagyni, szerette a gyerekeket, és nagyon jól bánt velük. Jörg anyja azonban minden alkalommal tajtékzott, amikor a kisfiú megjelent az úriházban. Anne Junkerst igencsak megviselte a szakítás Kasparral, a férfiról hallani sem akart többet. Na igen, a fiatal lengyel – ami a privát életét illeti – valóban eléggé kiszámíthatatlan volt. Állítólag az utóbbi időben gyakran látni őt egy fiatal nővel Schwerinben, de Franciska sosem adott a pletykákra. Egy dolgot azonban biztosan tudott: nem akarta, hogy Kaspar Woronski a Dranitz-birtok társtulajdonosává váljon. Ezt az egyet mindenképp el akarta kerülni, még akkor is, ha Kaspar kitűnő építésznek és építésvezetőnek bizonyult. Nem, Dranitznak teljes egészében a család kezében kell maradnia, hiába állt olyan szoros kapcsolatban Kaspar a családjával – a vér nem válik vízzé.

Walter felállt, és hozott neki egy tányér levest a konyhából.

– Gondoltam, megmelegítem neked – mondta, és szeretetteljesen mosolygott az asszonyra.

Franziskának jólesett a férfi gondoskodása, és tétován a kanál után nyúlt. Talán tényleg jobb, ha eszik valamit, még akkor is, ha a gyomra egy nagy csomó. Walter volt és lesz mindig az egyetlen megnyugtató dolog az életében. Ő az, aki mindig meghallgatta, tanácsokat adott, vigasztalta és folyamatosan aggódott az egészségéért. A kései házasság, amit három évvel korábban oly merészen bevállaltak, igazán szerencsésen alakult. Gyakran gondolt arra, vajon hogyan alakult volna az élete, ha a háború és Németország felosztása annak idején nem áll közéjük. Egy ház Berlinben, egy fotóstúdió, gyerekek, egy nagy és boldog család… Mindez az övék lehetett volna. Nem így lett, az emberi élet amúgy is csak ritkán alakul úgy, ahogyan eltervezik, a sors hajlamos újraosztani a lapokat. Hálás lehet tehát ezekért az utolsó, szép évekért, amiket ajándékba kaptak.

– Én is megyek, és beleásom magam a könyveimbe – jelentette be Jenny, majd felállt. – Julchen barna cipője itt van nálatok, ugye? Ami teljesen átázott.

Julchen dobott egy puszit az anyjának, majd elővette a színes ceruzáit és a rajztömbjét. Mostanában igazi rajzolási lázban égett, bár szinte mindig nagy sárga napot, házat és pár pálcikafigurát kerekített a papírlapra. A legnagyobb pálcikafigura ő maga volt, őt követte a pálcikakutya, Falko, majd a többiek fontossági sorrendben, míg az utolsó alak olyan pici volt, mint egy hangya.

– Nem szeretnél egy kicsit lepihenni, Franzi? – kérdezte Walter, miközben az asszony lassan a levesét kanalazta. – Addig én elvihetném Julchent és Falkót egy körre, hogy egy kis csend legyen.

Az asszony habozott, mert tudta, hogy a férfinak már nehezére esik a járás. Kétszer is elesett a tó partján, de szerencsére egyik alkalommal sem történt baja.

– De ne menj túl messzire! – figyelmeztette a férfit. – És húzzatok gumicsizmát!

Bár a kérés igencsak feleslegesnek tűnt, Julchen ugyanis mindig maga döntötte el, mit akar felvenni. Legfeljebb szelíd meggyőzéssel tudtak nála elérni valamit, Walter ennek igazán nagy mestere volt.

– Majd este beszélünk – mondta nevetve, és már nyújtotta is a kezét Julchennek. – Azt hiszem, van miről.

Franziska bólintott. Később, hat óra körül majd átküldik Julchent Jennyhez, ahol, mielőtt az anyja ágyba dugja, még megnézi a Szezám utca egyik részét, hogy Franziska és Walter egy tányér szendvics és egy pohár vörösbor kíséretében megbeszélhessék a nap eseményeit.

Franziska kivitte a tányérokat a konyhába. Ezt követően visszavonult a hálószobába, levette a lábáról a cipőjét, és jóleső érzéssel bújt be a paplan alá pihenni.

Bár sem odakint, sem a házban nem volt hideg, ő mégis úgy érezte, majd megfagy. Egy darabig hallgatta, ahogy Julchen arról panaszkodik Walternek, hogy neki miért nem lehet piros gumicsizmája, mint a barátnőjének, Annegretnek, miért csak zöld… Aztán minden elhalkult odakint. Az ajtó becsapódott, Franziska egyedül maradt.

Mégsem volt olyan jó ötlet ebédidőben ledőlni, erre azonnal rájött, amikor egy pillanatra lehunyta a szemét. A képek pedig azonnal ott termettek, megrohanták, a lelkét tépték, szaggatták, úgy gyötörték. Úgy látszik, semmi sem merült feledésbe. Különösen nem a tompa fájdalom, amit akkor érzett, amikor az anyjával a roskadásig megpakolt kocsira kapaszkodva egy kelet-porosz tanár házaspárral együtt az oroszok elől menekültek. Miután megkapta a hírt Walter haláláról – amelyről később kiderült, hogy hamis –, azt hitte, ezen a világon őt már nem rázhatja meg semmi. De aztán ahogy a ház, a földek, ahol a kukorica nőtt, a karám a lovakkal, az erdő a családi temetővel eltűnt a szeme elől – hirtelen megértette, mennyire védtelenné, nincstelenné váltak. Nem volt többé otthonuk, nem volt hazájuk. Mindenük, amijük megmaradt, arra a két kocsira volt pakolva… Hátuk mögött a halált jelentő orosz ágyúk fenyegetése és dörgése. Akkor még nem sejtették, hogy a sietve összeszedett holmik szinte mind eltűnnek, még a fiatal kanca és a barna herélt is. Szökésük legelső napján egy csapat férfi támadt rájuk, cseh és lengyel vendégmunkások, akik még szabadok voltak, és hazafelé tartottak. A rengeteg megpróbáltatás után, amin keresztülmentek, mindent elvettek, amit csak tudtak – élelmiszert, ruhát, cipőt, sőt a takarókat és a párnákat is. Neki és a kelet-porosz tanár házaspárnak tehetetlenül kellett végignézni, ahogy azok feldúlják a holmijukat, egy csomó mindent a földre hányva, használhatatlanná téve, a többit pedig magukkal hurcolva távoznak. A fiatal Franziskának, aki a földbirtokos lányának kiváltságos életét élte, még sosem kellett ehhez foghatót átélnie. Hontalan idegenek voltak, a győzteseknek kiszolgáltatva, mocskos, tetves menekültek, akiket még az egyszerű parasztok is – akik korábban tisztelettel bántak velük – elkergettek a küszöbükről. És ez még nem volt minden.

Franziska felnyögött, kikászálódott az ágyból, hogy egy korty vízért menjen a konyhába. Ám a fájdalmas képek oda is követték, és ahogy ivott, mintha egy koszos üvegen keresztül látná, úgy nézett vissza a múltba. Hosszú évtizedeken át csak hallgatott, próbálta mélyre ásni az átélt dolgok emlékeit. Még az anyjával sem beszélt soha ezekről. Még első férjének, a szintén menekült Ernst-Wilhelmnek sem számolt be semmiről. Akkoriban csak egyet akartak, a velük történt szörnyűségeket minél hamarabb elfelejteni. Amikor mégis szóba került a múlt, Ernst-Wilhelmmel csupa vidám történetet meséltek egymásnak, ami a sok nyomorúság közepette héba-hóba érte őket.

A rengeteg halottat például, akik az út szélén hevertek, sosem említették. Látványuk akkoriban már-már hozzátartozott a mindennapi élethez, az emberek egyszerűen elhaladtak a szerencsétlenek mellett, és csak a saját túlélésükkel törődtek. Alig néhány nappal az indulásuk után az orosz front máris utolérte őket. A katonák megszállták a tanyákat, a birtokokat, feldúlták a falvakat és a városokat. Emlékszik, nagy nehézségek árán egy parasztasszony házához értek, ahol a két ló istállóra, éhes gyomruk meg egy kis tejre és lisztre lelt. Aznap este az a drága tanár házaspár is lelépett, a legnagyobb titokban megpakolta a szekeret a még megmaradt holmijukkal, befogta a fiatal kancát a kocsi elé, és magukra hagyta őket. Franziska és az anyja a kimerültségtől mélyen aludt, az árulást csak akkor vették észre, amikor reggel egy csapat orosz katona törte rájuk az ajtót, ők a haragtól felbőszülve – hisz sem ékszerrel, sem órával nem szolgálhattak nekik – szegény Heinemann felügyelőt – aki a kocsit vezette – elhurcolták a parkba, és ott félholtra verték. Aztán belökdösték a fiatal parasztasszonyt és Franziskát a pajtába. Ami ott történt velük, az egy fekete lyuk Franziska emlékezetében, egy üres hézag a tudatában, valami, ami olyan elképzelhetetlenül brutális és megalázó, hogy képtelen rendesen felidézni. Csupán a szűnni nem akaró fájdalomra emlékszik, amely nem akart abbamaradni, lázrohamok törtek rá, és még hetekig gyötörték őt. Ha az anyja akkor nincs mellette, valószínűleg nem élte volna túl. Margarethe von Dranitz elmúlt ötvenéves, négy gyermeket hozott a világra, két fia elesett a háborúban, hogy látja-e még valaha a férjét és a kisebbik lányát, nem tudta. Annál keményebben küzdött Franziska életéért, a lányát a legnagyobb odaadással ápolta, mindent megtett azért, hogy Schwerinben orvost találjon, ami végül sikerült is neki. Az anyja igazi bátor harcos volt, soha nem adta fel a reményt. Még akkor is meg volt győződve, hogy egy nap minden rendbe jön, amikor ő maga és később kisebbik lánya, Elfriede súlyosan megbetegedett tífuszban.

Neustadt-Glewe volt az utolsó, oroszok által megszállt terület, amelytől nyugatra az angolok állomásoztak, és ahol a rengeteg menekült kétségbeesetten próbált átjutni az orosz megszállási övezetből az angol zónába. A britek azonban nem voltak felkészülve ekkora menekülthullámra, elzárkóztak. Az oroszok ellenben annál dühösebben reagáltak a szökési kísérletekre, és táborokba zárták a szökevényeket. Franziska és az anyja mindent megtett, hogy mentse a bőrét, de a menekülésük nyugat felé itt véget ért. Nem volt más választásuk, mint kiéhezve, kifosztva, szakadt ruhában visszatérni Dranitzba. Amikor odaértek, mérhetetlenül megörültek, hogy legalább Elfriede, Franziska hét évvel fiatalabb húga életben van. Elfriede, aki rövidre nyírt hajával úgy nézett ki, mint egy kisfiú, megtört hangon mesélt nekik az apjuk és a nagyapjuk sorsáról.

Franziska összehúzta magát a takaró alatt, úgy adta át magát tehetetlenül a gondolataiban felidézett borzalmaknak. Az apját börtönbe vitték, a nagyapját agyonlőtték. Az úriház megtelt menekülttel, ők aztán birtokba vették az összes szobát, elterpeszkedtek, miközben nekik, a tényleges tulajdonosoknak nem hagytak mást, csak egy apró, mocskos lyukat a padláson. E gyökereiktől elszakított, kétségbeesett emberek körében igen gyakoriak voltak a veszekedések, nap mint nap lopással gyanúsították egymást, összeverekedtek. Az orosz katonák újra és újra behatoltak a házba, parancsnokuk utasítására razziáztak, mindent elvettek, ami csak tetszett nekik, a fiatal nőket a parkba hurcolták, ahol tábort vertek, a tűz mellett ittak, dalokat gajdoltak, üvöltöztek. Alig akadt nő – az öregasszonyoktól a gyerekekig –, akinek ne lett volna osztályrésze e szörnyűségben. A német katonák is ugyanezt tették az orosz nőkkel, mondták. Eljött hát az idő, hogy mindezt megtorolják.

Franziska felegyenesedett, és kényszerítenie kellett magát, hogy újra tisztán tudjon gondolkodni. Lehetséges lenne, hogy az egyik menekült nem akarta végignézni, ahogy a feleségét vagy a lányát újra és újra megerőszakolják? Hogy leütötte és az áldozatot titokban az úriház pincéjébe temette?

Valósággal megkönnyebbült, amikor hallotta, hogy nyílik a bejárati ajtó. Szüksége volt valamire, ami áttereli a figyelmét Julchen vidám, makacs természetére, Walter megértést sugárzó tekintetére, ahogy a kezét a vállára teszi – mindez talán segíthet, hogy a múlt szellemeit visszaküldje a sírba, ahonnan jöttek.

– Ó, hát itt bujkálsz! – mondta a férfi, és az ajtó résén át bekukucskált a hálószobába. – A kicsi már odaát van Jennynél. Ulli jött és elvitte. Volna kedved velem tartani a konyhába?

Amikor Franziska a konyhába ért, a férfi már fel is tette a kávét, és az előző nap sütött vajas süteményt is felszelte.

– Tudod, min gondolkodtam? – kérdezte Walter, és átnyújtotta neki a tányér süteményt, hogy átvihesse a nappaliba.

– Min?

– A ház alatt mégiscsak lehetett valami középkori temető. Nem azt mondtad egyszer, hogy itt valaha kolostor állt?

Sonja

Három férges nyúl, egy hasmenéses tacskó, egy alom németjuhász kölyök, akit Konradiéknál kellett megvizsgálni és beoltani, valamint egy öreg kandúr, akinek diétás eledelt írt fel. Nem rossz egy szerda délelőtthöz képest, de nem is valami nagy bevétel. Ezenkívül kapott egy kosárnyi kiscicát is ajándékba, amit Tine Koptschik, az állatorvosi asszisztens, recepciós és mindenes hozott magával a rendelőbe. A cicák Tine unokatestvérétől származtak, aki valójában a nem kívánt utódokat a falhoz akarta csapni. Hát, igen, Sonja majd talál nekik is valahol helyet. A szürke cirmos cicákat egyelőre a hálószobájában helyezte el. Egy kis műanyag palackból, cumin keresztül szépen hagyták magukat etetni, és már apró húsfalatokat is elfogadtak tőle. Sonja újságpapírral takarta le a padlót, mert bár a cicák olykor bementek a homokkal teli dobozba, csaknem ugyanolyan gyakran történtek balesetek is.

A rendelő aznap délután zárva tartott, így volt ideje átmenni az állatkertbe, hogy megnézze, minden rendben van-e. Hamarosan újabb testületi ülést kell tartani. Ezúttal főleg pénzügyekről lesz szó, de arról is, hogy mikor láthatnak végre neki az őshonos kisállatoknak szánt házak és kifutók építéséhez. Az egyesület most már közel ötszáz tagot számlált, többségük passzív támogató volt, néhányan közülük olyan agyament ötletekkel álltak elő, mint az elefántok, oroszlánok, vízilovak és majmok tartása. Szerencsére az egyesület vezetősége ennél értelmesebb emberekből állt, ők csak megmosolyogták ezeket az ostobaságokat. Ettől az évtől Franziska látta el a titkári posztot, Gerda Pechstein maradt továbbra is a pénztáros, és Sonja volt az elnökhelyettes. Az elnöki tisztséget változatlanul Kalle Pechstein töltötte be, akit másodszor is újraválasztottak, és aki továbbra is nagy odaadással látta el a munkáját. Sonja mindig számíthatott Kalléra – addig legalábbis, amíg Bogár tudta otthon nélkülözni.

Természetesen ismét szemerkélni kezdett az eső. Sonja fogott két műanyag zacskót, azzal védte a frissen nyomtatott posztereket, amelyeket az általa festett akvarellekből készíttetett, miközben az út mentén parkoló autójához sétált. Sonja szenvedélyes és nagyon tehetséges festő volt, sokszorosított képeit úgy vitték, mint a cukrot a Müritz Állatkertben berendezett kis ajándékboltból. Kissé ügyetlenkedve nyitotta ki a világoskék Renault ajtaját, hogy a hátsó ülésre pakolja a plakátokat. Az öreg autó időről időre megmakacsolta magát, ilyenkor csak nehezen lehetett beindítani, és túl sok üzemanyagot is fogyasztott, de egy új járgány jelenleg nem jöhetett szóba. Csak remélni tudta, hogy a Renault még egy darabig kitart. Nyolcvanezer kilométer elvileg meg sem kottyan egy jó motornak.

A Müritz Állatkert felé tartva egy sor újonnan épült ház mellett vitt el az útja, elegáns szürke-fehér dobozok, csúcsmodern stílusban, ahogy az most ebben az országban dívott. Luxus belső berendezés, nyitott kandalló, szauna a pincében, beépített konyha a legjobb felszereléssel. Egész más volt, mint amilyen lakások a háború előtti régi házakban épültek. Ahol még kályhával fűtöttek, széntüzelésű tűzhelyen főztek, négy emeletet kellett megmászni, mert nem volt lift, bár a bérleti díj is csak néhány márkára rúgott. Időközben ezeket a régi házakat magánszemélyek vásárolták meg és újították fel. Ennek megfelelően a bérleti díjak is az egekbe emelkedtek. Sonja mégis szkeptikus volt. Ki a csuda engedheti meg magának Warenben ezeket a szürke-fehér luxusházakat? Biztosan egy vagyonba kerülnek. De az is lehet, hogy néhány cégvezető lakik itt a családjával, ők talán éves bérletet is váltanak majd a Müritz Állatkertbe. Az álmodozás végül is nem tilos…

Az állatkertbe vezető bekötőút még mindig nem volt leaszfaltozva, az autó ide-oda rázkódott az eső áztatta úton, fák gyökerein döcögött át, hogy az elhaladó kerék nyomán a sáros víz nagyot fröccsenjen a pocsolyában. Ez nem várható el egyetlen látogatótól sem, Kallénak jó volna legalább a nagyobb gödröket kaviccsal feltöltenie. Bernd Kuhlmann rendelkezésükre bocsátotta bérelt földjének egy kis részét, a parkolótól az állatkert bejáratáig vezető gyalogút számára. Még csak nem is kért érte semmit, csupán jószomszédi szívesség volt tőle, Sonja meg azzal hálálta meg, hogy ingyen kezelte az állatait. Bernd Kalle öt tehene mellé vett még további négyet, valamint tyúkot és libát is tartott. Artur és Susannchen, Kalle szeretett disznói is itt töltötték békés öregkorukat, csupán az utódok estek néha egymás torkának. Bernd rendszeresen járt a wareni piacra, ahol zöldséget, kenyeret és sajtot, valamint az állatok húsából készített termékeket kínált eladásra.

A parkoló viszonylag rendben volt, kövekkel és kaviccsal szórták fel, több információs fal és útvonaljelző tábla is állt mellette. Kalle mindent saját kezűleg vágott ki és szerelt össze, az információs falakra különösen büszke volt, ezeket egy kis tető is védte. Sajnos néhány vandál előző nyáron felgyújtotta az egyik ilyen táblát, és tönkretette a szemeteseket. Legnagyobb bosszúságukra az egész éjszaka történt, és az elkövetőket nem lehetett kézre keríteni. Kalle és barátja, Wolf Kotischke ezt követően három éjszakán át őrködött, de a fickók nem mutatkoztak többet. Bár, amilyen féktelen düh Kalle gyomrában tombolt, valószínűleg mindenki számára jobb is volt ez így.

Az egykori olajmalmot Simon Strassner tervei alapján kibővítették, és a malommal egyező építészeti stílusban két kisebb épületet is felhúztak mellette, így egyszerre több funkciót be tudott tölteni. Volt egy jegypénztár, ahol a látogatók megvehették a belépőiket, és közvetlenül mellette működött egy bolt, ahol mindenféle könyveket, ajándéktárgyakat, plüssállatokat, gyerekjátékokat és fából készült dolgokat, például madáretetőket vagy faragott tárgyakat kínáltak. Krischan Mielke és Helmut Stock készítette ezeket. Karácsony előtt nagyon jól fogytak. Ők ketten kis szánkókat is csináltak, Gerda Pechstein, Kalle anyja pedig minden szánkóra egy kis cserepet is állított, saját nevelésű mikulásvirággal. Sajnos, jelenleg nem lehetett nagy forgalomról beszélni, a tavasz első meleg napjai egy darabig várattak magukra, az erdő is kopár volt még, az állatkertet övező ösvényt tócsák övezték. A büfé, amely decemberben forralt bort és türingiai kolbászt árult, január óta szintén zárva volt, az elkövetkező időben nem sok látogatóra lehetett számítani. Idén a stand előtti területet majd valami tetőszerkezettel kell ellátni, hogy ha elered az eső, a vásárlóknak a zsírtól csöpögő kolbásszal és sült krumplival ne kelljen a boltban menedéket keresni, és így ne tudják összemaszatolni a könyveket.

Sonja az állatkert működésével csak részben volt megelégedve. A látogatókat az eddigi tapasztalatok szerint sokkal jobban érdekelte a lacikonyha és az olcsó sör, mint a helyi élővilágról szóló számtalan információs stand. Határozottan visszautasította az egyesület néhány tagjának azon javaslatát, miszerint születésnapi zsúrokat és családi ünnepségeket is rendezhetnének, amivel némi pénzt lehetne hozni a kasszába. Ez nem egy vidámpark, hanem egy olyan intézmény, amely a helyi élővilágot hivatott bemutatni, és ezáltal megőrizni.

A pénztárablak előtt Gerda Pechstein szorgalmasan tett-vett a seprűvel és a felmosóvödörrel, a fehér-szürke foltokat súrolta a járdáról. A müritzi dankasirályok folyton átjártak az állatkertbe, mert néhány agyalágyult az előző nyáron jól teletömte őket kenyérmaradékkal. Sonja természetesen nem a repülő vendégekre haragudott, sőt remélte, hogy a sirályok majd ezt a helyet választják a fészekrakásra, ami nagyszerű lenne az állatkert számára. A költőterületet azonban tavasszal le kell zárni a látogatók elől, hiszen a sirályok a földön fészkelnek…

– Na, mi a helyzet? – kiáltotta hangosan.

Gerda, aki háttal állt Sonjának, és nem látta, hogy jön, ijedten rezzent össze.

– Hú, de megijesztettél, Sonja! Hát, láthatod. Nem jó. Egy stralsundi család volt itt, arra panaszkodtak, hogy miért nem lehet látni elefántokat és tigriseket. Aztán mindannyian virslit akartak sült krumplival, de amikor Tillie nekiállt extra kolbászt melegíteni, meggondolták magukat. Mert a gyerekek nem esznek kolbászt ketchup nélkül.

A látogatókkal tehát mindig volt valami. Különösen az elkényeztetett kölykök okoztak fejtörést, akiknek semmi sem ízlett, és semmit sem ettek meg. Vagyis igazából nem is a gyerekek hibája volt, hanem a szülőké, akik belementek ebbe a színjátékba. Másrészt jöttek nagyon helyes nebulók is, akik szeretettel ölelgették a kis kecskéket az állatsimogatóban, és sírtak, amikor el kellett búcsúzniuk tőlük. Pedig a kecskék többsége igazi kis éhenkórász volt, őket csak az elemózsiával teli zacskók érdekelték. Az egyesület a pénztárnál árulta ezeket, a látogatóknak nem volt szabad az állatokat mással etetni.

– A lényeg, hogy kifizették a belépőt – mondta Sonja. – Húsvétkor szünet lesz az iskolákban, akkor biztos sokan jönnek.

Gerda kitartóan súrolt egy különösen makacs sirályfoltot.

– Aztán jött két hátizsákos fiatal, valahol a körutat járhatják épp végig. Kedves fiatal pár, azt akarták tudni, vannak-e itt borzok és farkasok. Azt hiszem valami újság számára akarnak fotót készíteni.

Na, végre egy jó hír. Egy reklám valamelyik újságban mindig jól jön nekik.

– És két idősebb férfit is láttam a pénztárnál. Madárlesre jöttek. Warenben szállnak meg, ahol néhány vízimadarat szeretnének megfigyelni. Ők nem sokáig maradtak…

– Na de miért?

Gerda kapkodva szedte a levegőt, majd szünetet tartott, és sikertelen erőfeszítéseit követően elégedetlenül szemlélte a járdát. A sirályürülék ugyan halványabb lett, de még mindig jól látható volt a szürke kövön.

– Mert zavarta őket a szag. Azért.

– A szag?

– Igen, te tényleg nem érzel semmit? – kérdezte Gerda csodálkozva.

Most, hogy mondta, Sonja is észlelte a csípős szagot. A bűz a szomszéd földjéről jött. Sonja a homlokát ráncolva, kezét napellenzőként a szeme elé téve Bernd Kuhlmannt pillantotta meg a távolban, aki épp biológiai trágyát – vagy más néven folyékony trágyát – szántott a talajba.

– Pfuj! – nyögte Sonja, és szakszerűen beleszippantott a levegőbe. – Valószínűleg disznótrágya is van benne.

– Naná! Valahová el kell vinnie a cuccot.

Sonja azonban csak a vállát vonogatta, és úgy vélte, az embereknek emiatt még nem kellene ekkora felhajtást csapniuk. Két nap, és a szag el is tűnik. De persze szívesebben veszik a szupermarketben az olcsó, műtrágyával kezelt, rovarirtószerrel telepumpált, de makulátlanul tisztának tűnő zöldségeket.

A kis üzletben Irmi Stock épp a kirakatokat rendezte és portalanított. Vastag kardigánt vett fel. Hideg volt a boltban, ugyanis Kalle kivételével a régi vashengerkályhát senki sem merte használni. Helmut Stock – aki szintén önkéntes munkát végzett – nemrég kijelentette, hogy hamarosan fel fog robbanni, itt az ideje, új kályhát venni. Még jobb lenne egy új fűtési rendszer, amely télen kellemesen melegen tartaná az összes helyiséget.

Na, igen, a fegyvertársak lelkesedése nem ismert határokat. Ötletük, az volt rengeteg, csak amikor azok finanszírozásáról esett szó, hirtelen hallgataggá váltak. A Müritz Állatkert az egyesület lelkes tagjainak önkéntes erőfeszítései ellenére súlyos adóságoktól szenvedett. Ha nem érkeztek volna rendszeresen a magán- és állami támogatások, már rég be kellett volna zárni a kapukat.

– Ez nagyszerű lett itt, Irmi! – dicsérte meg Sonja. – Én meg nyomtattam még párat ezekből a poszterekből, és van két új is közöttük.

– Csodálatos! – kiáltott fel Irmi, aki nagy műgonddal és odaadással rendezgette a miniatűr műanyag dinoszauruszokat. – Tegnap eladtam az utolsó két posztert. És tudod, ki vette meg őket?

Sonja megvonta a vállát. Honnan tudhatta volna?

– Strassner úr volt itt. Az új barátnőjével.

– Ne! Tényleg?

Hihetetlen! Sonja érezte, hogy elönti a düh. Ezt nem hiszi el: a kétes berlini építész először az egyesület soraiba férkőzött be, majd nagylelkűen bejelentette, hogy ingyen és bérmentve elkészíti a régi olajmalom építési terveit, sőt az építőanyagot is ő biztosítja, majd kiállított nekik egy zsíros számlát, hogy ezzel tartsa markában Jennyt, a volt barátnőjét, akit valójában feleségül akart venni, és a nagyanyját. Micsoda egy szemétláda! Ezután többször is bocsánatot kért jogosulatlan követelése miatt, és férfias bájával sikerült is elnyernie a mélyen együttérző egyesületi hölgyek szívét. „Jaj, szegény fickó!”, hallotta Sonja, ahogy Gerda Pechstein erről mesélt Irminek. Ő meg arról áradozott, hogy micsoda szerető apa ez a férfi. Kéthetenként eljött Dranitzba, a felügyelői lakhoz, hogy a kislányával együtt hosszú sétákra induljon. Annál szomorúbb volt látni, milyen keményszívű volt vele szemben Jenny Kettler. Nem csoda, hogy a férfi folyton másnál keres vigaszt, mondogatták. Úgy tűnt, a hölgyeket azonban már egyáltalán nem zavarja, hogy immár a harmadik barátnőjét hurcolta ide. Gerda és Irmi számára ez is csak azt bizonyította, hogy Strassner úr alapvetően még mindig Jenny után epekedik. Bájos kislánya, Julchen édesanyjáért van oda.

– A posztereimet legalább dupla áron adtad neki, ugye? – morogta Sonja.

– Természetesen nem! – válaszolta Irmi felháborodva. – De dugott valamit az adománygyűjtő dobozunkba.

Sonja lenyelte a mondatot, nehogy hangosan is kimondja… Pedig volna egy ötlete, hová dugja Simon a nagylelkű adományait. Irmi azonban láthatóan teljesen el volt ragadtatva az őszülő halántékú építésztől, aki ráadásul jól fizető tagja volt az egyesületnek. Nincs mit tenni, el kell fogadni, még ha nehezére is esik neki.

– Egyébként hol van Kalle? Azt hittem, a mosómedvék kerítését akarja megjavítani.

Gerda közben a felmosóvizet az egyik vendégvécébe borította, a seprűt pedig a tárolóhelyiségbe állította. Átfagyott ujjait dörzsölgetve, dideregve jött vissza a boltba.

– Kallénak el kellett ugrania néhány holmiért Warenbe – magyarázta mogorván –, Bogár boltjába. Mindig ez van. Bogárnak csak füttyentenie kell, és ő mindent hátrahagyva rohan is.

Sonja mélyen hallgatott. Gerda Pechstein egyedül nevelte a fiát, miután Kalle apja annak idején lelépett tőlük. Az, hogy most Kallén a menyével kell osztoznia, nem igazán volt az ínyére. Különösen, hogy Bogár jó anyának és még jobb üzletasszonynak bizonyult, Kalle ezért rajongott a feleségéért.

– Ez is hozzátartozik egy tisztességes férjhez! – trombitált Irmi, aki szokásához híven most sem sokat adott mások érzéseire. – Bogár igazán rátermett lány, és Kalle ezt értékeli. Ő nem olyan ostoba, mint egyesek…

Sonja halkan felsóhajtott, és úgy döntött, átmegy Bernd Kuhlmannhoz, aki már majdnem végzett a szántással. Még mielőtt Irmi belekezdene a Jürgen Mielke témába, felhozva, hogy az ő Elkéje néhány évvel korábban Nyugatra ment a férfival, ő azonban otthagyta valaki másért. Elke január elején visszaköltözött a szüleihez, úgy tűnt, szegény lány, nagyon a szívére vette, azóta is depressziótól szenvedett.

– Még megvárom a két hátizsákost! – kiáltott utána Gerda. – Ha visszajöttek, zárok. Ma már úgysem jön senki.

Sonja egyetértően bólintott, és rálépett a keskeny fahídra, amely a patakon át Bernd Kuhlmann rétjére és zöldségkertjébe vezetett. Bernd épp az ekére próbálta felrakni a két kereket, hogy a lovakkal az erdei ösvényen át visszavontassa a szerszámot a kocsiszínbe. A három éve folytatott biogazdálkodás nagyon sok sebből vérzett, többek között még nem sikerült olyan helyet találnia, ahol a lovak, a szerszámok, a gépek, az istálló és Bernd otthona közel lett volna egymáshoz. Franziska Iversen átengedett neki ugyan egy darab földet, ahol felhúzott egy kis házat, melléképületekkel és egy tehénistállóval együtt, de minden más miatt hosszú utakat kellett bejárnia. A környékbeli fiatalok közül többeket is alkalmazott, tisztességesen meg is fizette őket, de Sonja erősen kételkedett abban, hogy eddig bármi haszna származott volna a vállalkozásból. Ha így folytatja, a tartalékai valószínűleg hamarosan kimerülnek, feltéve, hogy még vannak egyáltalán. Ekkor Bernd Kuhlmann-nak komolyan el kell gondolkodnia, vajon jó ötlet volt-e bezárni a hannoveri ügyvédi irodáját, hogy biogazdálkodóként új életet kezdjen. Sonja sajnálta a férfit, megkedvelte ezt a szerény, de okos és rendes fickót, aki képes volt ilyen kitartóan egy láthatóan vesztes ügyért küzdeni. Szívesen segített volna neki, de nem igazán tudta, mit tehetne érte.

– Szia, Sonja! – szólította meg Bernd. – Sajnálom, ha elijesztem a látogatóidat. Nem tehetek róla, muszáj, hamarosan kezdődik a palántázás.

Sonja a föld barázdáin lépdelt, hamarosan elérte a mellette fekvő rétet, ahol már kellemesebb volt a járás. Barátságosan legyintett.

– Á, nem olyan vészes! Végül is vidéken vagyunk, ez is hozzátartozik. Milyen zöldségeket szeretnél ültetni?

Gyengéden megsimogatta a két kanca fénylő nyakát, és észrevette, mennyire megizzadtak. A szántás kimerítő lehetett a két idős hölgy számára. Bernd három éve angyali türelemmel szoktatta őket a földmunkához, így most engedelmesen baktattak az eke és a borona előtt, húzták a szekeret, és úgy tűnt, örömüket lelik ebben az elfoglaltságban.

– Kipróbálom a kelkáposztát, a kelbimbót és a karalábét. Néhány sor sárgarépa és retek is jön mellé.

– Saláta nem lesz? – kérdezte Sonja vigyorogva.

A férfi nevetett, és piszkos kezét megtörölte egy ruhában, mielőtt kezet rázott volna vele.

– Itt nem. Túl messze van a háztól. És ezek mind egyszerre érnek.

Tavaly alig tudott lépést tartani a fejes saláta betakarításával. Sajnos a piacon csak keveset tudott kérni érte, mert a többi gazdát is elborította a sok saláta. Végül a termés nagy részét elajándékozta, vagy a tyúkokkal és a disznókkal etette meg.

– Brunhilde olyan furcsa volt ma reggel – mondta. – Jó lenne, ha később ránéznél. Azt hiszem, hamarosan meglesz a borja.

– Jó – bólintott Sonja. – Megyek is a tehénistállóba. Evett már?

– Igen. De elég nyugtalan volt, és néhányszor leheveredett legelés közben.

Brunhilde Kalle egyik tehene volt, akit a vágóhídtól mentett meg, amikor a téesz megszabadult a szarvasmarháitól. Kallén kívül senki sem gondolta volna, hogy az öreg hölgy még valaha borjadzani fog. Még Sonja is, aki a megtermékenyítést végezte, meglepődött, amikor kiderült, hogy Brunhilde valóban vemhes. Most már csak abban reménykedtek, hogy a borjú egészséges, és komplikáció nélkül jön a világra.

– Gyorsan elintézem a lovakat, ott találkozunk! – kiáltott utána Bernd, miközben ő már visszaért a hídra. Olyan fáradtnak tűnik ez a férfi, gondolta. A farmon végzett munka már csak ilyen, soha nincs vége, különösen tavasszal, amikor még aludni sincs ideje az embernek. Kérdéses azonban, hogy meddig lehet bírni ezt a túlzott megterhelést. Bernd már közel ötvenéves, és korábban soha nem végzett ilyen nehéz fizikai munkát. De igazán kitartó alkat. Ez tetszett neki. Jobban kedvelte Bernd Kuhlmannt, mint ahogy azt saját magának be merte volna vallani. Sok-sok éven át szilárdan meg volt győződve arról, hogy a férfiakat ő egyáltalán nem érdekli. Szexuálisan meg pláne nem mozgatja meg egyiküket sem. A nőknél sincs különösebb sikere. Lassan megbarátkozott a ténnyel, hogy ez már így marad, és a figyelmét más dolgok felé fordította – a tanulmányai, a praxisa és mindenekelőtt a nagy projektje, a Müritz Állatkert kötötte le minden gondolatát. Csakhogy egy ideje érezte, hogy valami megfogta ebben a szenvedélyes biogazdában, ami némileg megingatta korábbi meggyőződésében. Berndben felfedezte a férfit, aki olyan érzéseket tudott kiváltani belőle, mint a csodálat és a vágy, hogy közel legyen hozzá. Testileg is. De nem, nem volt szabad ilyesmire gondolnia. Hisz Bernd Kuhlmannt ő egészen biztosan nem érdekli. Vagy legalábbis nem testileg.

A cipőjére tapadt földet a fűben kaparta le, és egy barátságos „Viszlát!”-ot kiáltott még Gerdának, Tillie-nek és Irminek, majd a jegypénztár mellett elhaladva a parkoló felé vette az irányt. Bernd háza és a tehénistálló a tó másik oldalán, az úriházzal szemben állt. A tehenek több legelőt használtak, és idén öt borjú is született, amitől az istállóépület a végsőkig megtelt. Bernd nagy gondot fordított arra, hogy a teheneket csak fejéskor hajtsa be az istállóba, egyébként a szabad kifutóban voltak, ahol „kommunikálhattak” egymással, ahogy ő fogalmazott. Ritkán adódott csak probléma, csupán Tusnelda gondolta néha, hogy a négy új előtt meg kell mutatnia, ki az úr a házban.

Sonja a Renault-val a sáros földúton egészen az istállóépületig hajtott, és csodálkozva vette észre, hogy a kilenc tehén közül egyet sem látni a legelőn. A sajtüzem előtt a szőke Rosemarie Lau ténfergett, aki korábban a wareni kenyérgyár alkalmazásában állt, és most Berndnek segített a kétféle sajt elkészítésében. Férje egy évvel korábban rákban meghalt, ezért Rosi örült, hogy Bernd mellett dolgozhat legalább részmunkaidőben, hiszen két kamasz lányáról egyedül kellett gondoskodnia. Bernd egy gyorstalpaló tanfolyamon megtanulta, hogyan kell sajtot készíteni, ő tanította be Rosit, hogy a gyakorlati tapasztalatok révén együtt tökéletesíthessék tovább a tudományukat. Rosi hetente kétszer a wareni piacra is elkísérte Berndt, hogy a biotermékek értékesítésében segítsen.

Sonja megállt a sajtüzem előtt. Rosi könnyes szemmel nézett rá, kezében egy gyűrött papír zsebkendőt szorongatott. Ó, jaj, valami nagyon rosszul sülhetett el! De miért nem hívta fel Bernd ma reggel? Akkor talán a legrosszabb elkerülhető lett volna.

Bosszúsan szállt ki, kivette a fekete táskát a csomagtartóból, és Rosi felé fordult.

– Na? – kérdezte együttérzően. – Halva született?

Rosi szipogva megtörölte a szemét, majd kézen fogta Sonját, és a tehénistállóhoz húzta.

– Nézd meg magad! – mondta. – Ilyen nincs!

Az istállóban az ismerős meleg illat csapta meg őket. Sonja azonnal érezte, hogy valami más is keveredik a tehén szagával. Kissé áporodott vérszag szállt a levegőben, és még valami – egy borjú születésének illata. Egyelőre csak a nyolc fekete-fehér tehén hátsója látszott, összezsúfolva sorakoztak a kifutó egyik sarkában, és izgatottan horkantottak, amint a nők beléptek.

– Mindannyian üdvözölni akarják az új borjút – mondta Rosi az orrát fújva. – Akár egy nagy család. És Brunhilde, az öreglány…

Sonja Rosit maga mögött hagyva a szalmán, a tehéntrágyán át a kíváncsi tehenekhez csörtetett, kettőt oldalra lökött, majd egy fekete csoda előtt állt meg. Nem, valójában két csoda előtt, mert ott volt a tisztes korú Brunhilde, aki újra négy lábra állva várakozott, és a koromfekete, frissen született borjú. A kicsi magasra emelt fejjel, tágra nyílt szemmel, csodálkozva nézett a tehénistálló tompa fényébe, és amikor a mamája érdes nyelvével megnyalta a testét, nem billent oldalra, nem ám, keményen állta. Újra és újra odalépett az egyik nagynéni is, hogy orrával megérintse az újszülöttet, hogy megszagolja és megnyalja, mire a következő kolléga máris félrelökte. A négy új tehén mindegyike tavasszal lett vemhes először, de az öreg Brunhilde kezdte a sort.

– Ez… ez nagyszerű! – dadogta Sonja.

Először Brunhildét nézte meg, aki igen egészségesnek bizonyult. Nem volt vérzés, és a hüvely sem sérült meg. A testhőmérsékletét is normálisnak találta. Na, tessék! Elismerően veregette meg a nyakát, ami Brunhildét a jelek szerint egy cseppet sem zavarta, mivel teljesen lefoglalta az új borja. Sonja fertőtlenítette a kicsi köldökét, és megragadta az alkalmat, hogy kiderítse a nemét. Egy kis bika volt. Kár, mert ez megpecsételte a sorsát: a kis fekete bikának sajnos nem lesz hosszú az élete.

Az istálló ajtaja nyikordult meg mögöttük – Bernd érkezett sietve. Amikor meglátta az eleven fekete borjat, először szóhoz sem jutott az örömtől, aztán lehajolt, és óvatosan a kezét nyújtotta, hogy a borjú nedves szőrét megsimogassa.

– Egy kis bika – mondta Sonja halkan. – Anya és fia jól van.

Meghatódva látta, hogy a férfi arcán egy könnycsepp fut végig. Odament Brunhildéhez, hogy őt is megsimogassa, az öreglány egy időre abbahagyta a nyalogatást, hogy a gazdája érintését élvezhesse. Hihetetlen, milyen jól bánik az állatokkal. És ez az ember húsz évet töltött az életéből egy íróasztal mögött ülve, száraz paragrafusokat lapozgatva. Micsoda pazarlás!

– A mindenit! – mondta, és meg kellett köszörülnie a torkát, hogy folytathassa. – A mindenit, én meg már azt hittem, hogy mindketten…

Tovább azonban nem tudta mondani, mert a meghatottságtól nyelnie kellett. Sonja odahúzott egy vödör tejet Brunhilde számára, a tehénnek most energiára volt szüksége. Aztán mindannyian együtt nézték, ahogy a bikaborjú lábra áll. Először a hátsóra, majd a mellsőre. Néhányszor oldalra bukott a szalmában, de végül szélesre terpesztett vékony lábával megtalálva az egyensúlyt, és éhesen keresni kezdte Brunhilde tőgyét, amit kisvártatva meg is talált.

– Ezt meg kell ünnepelni! – mondta Rosi, amikor már az istálló előtt álltak, és Sonja visszatette a táskáját a kocsiba. – Üljetek le, mindjárt hozok valamit!

A sajtüzem ablakai alatt állt egy pad, amely mellé Bernd egy virágágyást ültetett kúszórózsával. Mi mindenre volt gondja a sok munka ellenére! Még néhány lécet is felszögelt a falra, hogy a rózsa könnyebben felkapaszkodhasson. Egy évvel korábban már virágot is hozott. Rózsaszínűt. Sonja leült Bernd mellé. Röviddel ezután Rosi tért vissza a sajtüzemből egy üveggel és három vizespohárral, szétosztotta a poharakat, majd töltött.

– Cseresznyepálinka. Anna Looptól kaptam. Gondoltam, megkóstolhatnánk hozzá az új sajtot. Ide most valami igazi férfias dukál.

Pfuj, gondolta Sonja. Az íze szörnyen emlékeztette Tine Koptschik Fekete-erdő tortájára. Bernd sem tűnt túl boldognak tőle, de azért koccintottak, és felhörpintették az áttetsző, enyhén olajos folyadékot.

– Brunhildére! – mondta Bernd.

– És a kis fekete fenére! – nevetett Rosi.

– Rád és a farmodra! – kiáltott lelkesen Sonja, sugárzó tekintetet vetve Berndre. Sonja maga is meglepődött, aztán szégyenlősen elmosolyodott. Sonja ezúttal elvetette a sulykot. Túl messzire ment volna? Úgy vélte, a hirtelen felkiáltás némi magyarázatra szorul.

– Egy egészséges borjú tavasszal jó előjel egész évre.

– Ez így igaz – értett egyet vele a férfi, miközben kezében a poharat forgatta. – Tudod mit? Black Jacknek fogom hívni.

Sonja bólintott és hallgatott. Hogy még nevet is ad egy bikaborjúnak – ez is olyan tipikus Bernd Kuhlmann. Pláne, hogy ezeket a szerencsétlen teremtményeket néhány hét után úgyis levágják.

– Jóképű fickó lesz belőle – fecsegett tovább. – Már most is olyan erősnek látszik, nem gondolod?

Sonja meglepetten nézett rá.

– Ugye nem akarsz bikát nevelni belőle?

– Miért ne?

Sonja először nem szólt semmit. Ehelyett inkább Rosira nézett, aki a homlokát ráncolta, és óvatosan megjegyezte, hogy régen a téeszben is egészen sokáig etették a bikákat. Hogy még több hús legyen belőlük.

– Megtartom tenyésztésre – magyarázta Bernd. – Biztos vagyok benne, hogy a lányoknak is tetszeni fog.

– Egy igazi bikával akarsz szaporítani?

– Hát persze. Így van ez a természetben is, nem?

Hagyd rá, mondogatta magában Sonja. Majd rájön, hogy mire vállalkozik. A gazdálkodáshoz és az állattenyésztéshez rengeteg tapasztalatra van még szüksége.

– Nos, hát akkor minden jót hozzá! – felelte. – Black Jack… Szép név a legelőid leendő urának.

Jenny

– Most ezt nézd!

Max Krumme, mint egy feldühödött kobold, úgy hadonászott a kioszk ablakában, és csak egyetlen hajszál választotta el attól, hogy feléjük ne hajítsa a keze ügyébe akadt zöld, műanyag Waldmeister-limonádés palackot.

– Ne húzd úgy fel magad, Max! – próbálta nyugtatni Ulli. – Ezek csak fiatal srácok, akik nem kaptak munkát, és az iskolába se vették fel őket…

Az éjszaka ismét eseménydúsan telt. A kempingben három szemetesládát is feldöntöttek, és megrongáltak egy lakókocsit, amit egy rostocki család állított oda még télen. A legnagyobb kárt azonban ezúttal a kioszknak kellett elszenvednie. A vandálok felgyújtották az éjszakára leláncolt, összecsukható fabútorokat. A tűz az újonnan épített kioszk egyik oldalát is tönkretette, a fehér festéken csúnya fekete égésnyomok éktelenkedtek. Tavasszal, amikor a kemping épp csak újraindult, és még nem volt túl sok vendég, ezek a fiúk, akik a rendszerváltás óta elhagyatottnak és kirekesztettnek érezték magukat, úgy gondolták, itt zavartalanul levezethetik a csalódottságukat – lehetőleg azokon, akiknek velük ellentétben azóta sikerült felépíteni valamit.

– Pontosan tudom, ki tette! – bömbölte Max Krumme. – Az a két undorító alkoholista. Mocskos csőcselék! Munkakerülő gazemberek! Irigykednek, hogy mások megcsinálták, és mindent tönkretesznek…

Jenny sajnálta az öreget, akit jobban felzaklatott a dolog, mint amennyit az egész ért. Max Krumme az elmúlt hónapok alatt ösztövér lett, orra élesen kiállt, és két hatalmas füle is mintha még nagyobb lett volna. Ulli néhány hete meg is jegyezte, hogy komolyan aggódik érte. Max azonban kitartóan ellenállt, nem akart orvoshoz menni.

– Ha vége, akkor vége – mondogatta. – De hogy mikor, azt egyedül én döntöm el, és nem azok a fehér köpenyesek.

– Maaax bácsi? – csendült fel Jenny kislányának mézesmázos hangja. – Kaphatok egy csokis jégkrémet?

Max dühe azonnal elpárolgott. A könyökére támaszkodott, és egy kicsit előrehajolt, hogy jobban láthassa a kioszk előtt ácsorgó kislányt.

– Hát persze, hogy kaphatsz csokis jégkrémet, drágám – felelte megenyhült hangon. – Mogyorósat vagy csak csokisat?

A négyéves kislány nagy kedvence volt az öregnek. Julchen állítólag a legidősebb lányára, Ellyre emlékeztette, mert neki is vöröses volt a haja gyerekkorában, ami később aztán teljesen kiszőkült. Max Krumme lányai nehezteltek az apjukra, amiért eladta a tóparti ingatlant Ullinak. Amióta megtudták, mosolyszünet volt apa és lányai között. Csak a fia telefonált néha, ám a rövid beszélgetések csupán néhány mondatra szorítkoztak. Ulli, Jenny valamint Julchen lett a családja, boldog és elégedett volt velük.

– Csokisat – mondta Julchen, és kicsit lábujjhegyre állt, hogy lássa, amint Max bácsi kiveszi a jégkrémet a ládából. – De kék legyen, jó? Ne a pirosat, az olyan kicsi!

– Mit kell mondani? – kérdezte Jenny.

Julchen kék szemével kissé bosszúsan nézett az anyjára, majd a rendeléshez a híres varázsszót is hozzátette.

– Légyszi!

Max Krumme arca sugárzott, amikor átnyújtotta neki a kért jégkrémet a kék csomagban.

– Tessék! Jó étvágyat hozzá!

Julchen elvette a jégkrémet, és éppen azon igyekezett, hogy szabad kezével nagy nehezen kinyissa a zöld műanyagból készült ovis táskáját. Ulli segítőkészen ott termett, elvette az értékes csokis jégkrémet, hogy segítsen kicsomagolni. Ezalatt a kislány egy összehajtogatott lapot húzott elő a táskából, és olyan magasra tartotta, amennyire csak tudta, hogy Max bácsi ott a magasban is meg tudja fogni.

– Ezt neked rajzoltam.

Az öreg nagy örömmel hajtogatta ki a műalkotást. Egy hatalmas nap volt a képen, egy ház, a ház előtt egy kutya. Jobbra tőle egy hajó háromszög alakú vitorlával. Nem volt tökéletes a rajz, de azt egyértelműen ki lehetett venni, hogy a Müritzet és a vitorlásokat ábrázolja.

– Gyönyörű – dicsérte Max –, ezt ki fogom tenni a nappaliba, a kanapé fölé.

Julchen belenyalt a csokis jégkrémbe, és elégedetten bólintott. Max Krumme nappalijában már szinte az egész falat az ő rajzai borították, nem lesz egyszerű szabad helyet találni.

– Na és ti hárman, drágaságok, mi jót terveztetek mára? – kérdezte Max Jennytől. – Egy kis séta a parton? Fürdeni még nem lehet, halálra fagynátok a vízben.

– Hát, én szívesen tennék egy kört a lakóhajón – mondta Jenny csábosan Ullira pillantva. – Kimennék egy órácskára. Hiszen ma olyan szépen süt a nap.

Ulli nem tűnt túl lelkesnek. A kezével árnyékot vetett a szeme elé, tekintetével a csillogó vizet pásztázta, aztán oldalra fordult, és azt mondta, elég szeles az idő, ekkora szélben csak küszködnének a lakóhajóval.