Dalos György

HÁROM BERLIN

Barangolások a Fal körül
– részlet –

Megjelent a Politikatörténeti Alapítvány és Budapest Főváros XI. kerület Újbuda Önkormányzata támogatásával

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

© Dalos György, 2023
© Napvilág Kiadó, 2023

Elektronikus kiadás, 2023
ISBN 978 963 338 531 9

Napvilág Kiadó, Budapest
www.napvilagkiado.eu

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

1

Anyai ágon családom a „Berliner” utónevet viselte. Nagyapám, Berliner Ármin szüleivel és testvéreivel, Hugóval, Rózával, Zsenivel és Alfréddal a 20. század elején költöztek át Pestre az észak-szlovákiai Alsókubinból. Hogy miért vállalkoztak e sorsfordító lépésre, sejthető. Kubin, amelyet lakói nemzetiségük szerint Alsókubinként, Dolný Kubinként vagy Unterkubinként emlegettek, s amelyben Berliner dédnagyapám – előnevét nem sikerült felkutatnom – a helyi zsinagóga kántoraként dolgozott, szegényes fészek volt. Hírét leginkább annak köszönhette, hogy egy ideig ott élt Pavol Országh Hviezdoslav, a szlovákok nemzeti költője, magyarul tökéletesen beszélő ügyvéd, aki családom emlékezetébe „Országh Pali bácsiként” vonult be. Felteszem, hogy a kubini zsidó hitközség néhány száz tagjával kántorának távozása után nem engedhette meg magának a fényűzést, hogy új temploménekest fogadjon.

Családom másik, apai törzse „Deutsch” néven élt, eredetileg a Bánátban, Lugos – Lugoj, Lugosch – városában. Innen költöztek a Deutschok, nagyjából a Berlinerekkel egy időben, Budapestre. A legenda szerint azonban őket nem a szegénység, hanem a vállalkozókedv hajtotta. Hogy mire vállalkoztak, arról gyerekként semmi biztosat nem sikerült megtudnom, legfeljebb azt, hogy apai nagyapám, Deutsch Viktor feleségül vette Nágel Leontint, s ezzel benősült a Nagel zsák- és textilkereskedő famíliába. Meglehet, hogy a nászban a hozomány is szerepet játszott, de krőzusi gazdagságról aligha beszélhetünk. Legalábbis erről biztosított engem ötven évvel később Nyugat-Berlinben Nágel Leontin unokaöccse, Ivan Nagel, elragadó színházi ember.

Berliner és Deutsch – a Mária Terézia engedélyezte családnevek a Kelet-Európába bevándorolt zsidóknál gyakran utaltak eredeti lakóhelyükre. Úgy gondolom, mindkét ág Poroszországból vagy más német fejedelemségekből származott. A katolikus császárnő szigorú, de kiszámítható türelmét nyilván megnyugtatóbbnak tartották, mint a felvilágosodással kacérkodó protestáns Nagy Frigyes szeszélyeit. A Berlinereknél biztosan ez volt a helyzet, ám úgy tűnik, hogy a Deutschok olaszországi kerülővel jutottak el a Bánátba, legalábbis valamelyik ükanyám az „Anna Tedesco” névre hallgatott. Gyerekkoromban erősen foglalkoztatott családunk homályba vesző eredetének kérdése, visszatekintve pedig holmi sorsszerűséget érzek benne – nomen est omen –, mintha Németországhoz, Berlinhez való kötődésemnek valamiféle elvesztett és visszanyert őshazához volna köze. Igaz, 1950-ben nagyanyám úgy döntött, hogy nevemet „Dalosra” kell magyarosítani. Hogy miért ragaszkodott ehhez, akkor nem értettem, de ha megkérdeztem volna, alighanem egyik gyakran használt fordulatát kaptam volna válaszul: „Für alle Fälle”. Ugyanakkor ragaszkodott hozzá, és szűkös nyugdíjából hozzá is járult, hogy német nyelvből magánórákat vegyek, lévén a német nyelv „mindennek ellenére”, értsd: családostul Auschwitzba hurcolt nővére, munkaszolgálatos apám halála, anyám rokkantsága dacára a legfontosabb kultúrnyelv, amelyet egy „ajropéernek” ismernie kell.

2

1961. augusztus 13-án, napfényes vasárnap délelőtt szálltam le a vonatról Nógrádverőcén. Tudtam, hogy a KISZ ifjúsági vezetőképző táborának színhelye mintegy öt kilométerre van az állomástól. Gyalog indultam útnak, kezemben könnyű bőrönddel. Jó órája caplattam a néptelen bekötőúton, amikor mögöttem feltűnt egy traktor. Fölemeltem a karomat, a jármű megállt, és a vezető előzékenyen felvett, maga mellé ültetett. Kicsit büszke voltam, hogy életemben először igazi dolgozó paraszttal utazhattam együtt. Ráadásul az illető táskarádión népzenét hallgatott. Éppen elégedetten állapítottam meg magamban, hogy lám, a kollektivizálás megnövelte a falusi emberek műszaki ellátottságát, amikor a déli harangszó után híreket mondtak, köztük is az elsőt, amely szerint Kelet- és Nyugat-Berlint mától fogva fal választja el egymástól.

Mint lelkes ifjúkommunista, helyeseltem a nagyszerű ötletet, hogy az NDK fallal védte meg magát az amerikai imperializmustól és a nyugatnémet revansizmustól. Számomra, aki akkor még egy centire sem hagyta el hazája határát, Berlin városa merő absztrakcióként létezett, annak a közismert ténynek a jelképe, hogy a világ két egymással szemben álló, akkori fogalmaim szerint jó és gonosz részre feleződött. Tudni lehetett, hogy ott, ahol az „antifasiszta védősáncot” felállították, egy-egy állig felfegyverzett, atom- és hidrogénbombával, rövid és középtávú rakétákkal ellátott nagyhatalom lesi árgus szemekkel a másik mozdulatait. Egyszóval: a szovjetek minden bizonykodása dacára, amellyel a békés egymás mellett élés és verseny előnyeit ecsetelték, nemzedékem a nukleáris katasztrófa előérzetében élt. Jómagam tizennyolc évesen, a belém táplált forradalmárhevület ellenére úgyszólván fizikai félelmet éreztem a bármikor, egyetlen gombnyomásra beindítható világégéstől. Ha a Fal megvéd a háborútól, gondoltam, ám legyen.

A mából nézve tulajdonképpen logikusnak tűnik a dolog: ezt a Falat előbb-utóbb fel kellett húzni. Az alig őrzött szektorhatárokon napi többezres nagyságrendben áramlott át a munkaerő, ötven százalékban fiatalok, a város nyugati részébe, s onnan tovább Nyugat-Németországba – 1949 és 1961 között közel hárommillióan fordítottak hátat az NDK-nak, s minthogy a német–német határt 1952-ben lezárták, az egyetlen szabad útvonal az egykori birodalmi fővároson keresztül vezetett. Képtelen helyzet: szemben az 1956-ban Nyugatra távozó kétszázezer magyarral, a keletnémet disszidensek úgyszólván egyik utcából disszidáltak a másikba, s ha, mondjuk, elgyalogoltak a Gartenstrasse 12.-ből a Gartenstrasse 65.-ig, akkor nemcsak utcát, szektort, városrészt, hanem országot és rendszert is váltottak. Ráadásul az NSZK-alkotmány preambuluma értelmében németségük okán eredendően NSZK-állampolgároknak számítottak, bekerültek a nyugatnémet szociális ellátási hálóba, s a Bundespass birtokában a szabad világ bármely pontjára eljuthattak. Nyugat-Berlin egy darab antikommunizmusként működött a kommunizmus kellős közepén. A szovjet vezetés eleinte diplomáciai úton próbálta megoldani a tarthatatlan helyzetet, és Walter Ulbrichtnak sokáig kellett győzködnie Hruscsovot a határzár szükségességéről.

A döntés legkésőbb 1961. június elején megszületett, miután Hruscsov és Kennedy bécsi csúcstalálkozóján a berlini kérdésben nem sikerült dűlőre jutni a két szuperhatalomnak. Kelet-Berlin már felvásárolta – természetesen Nyugat-Berlinben, nemes valutáért – a rettenetes mennyiségű szögesdrótot és vasbetont, de kifelé titkolni igyekezett a tervet. Mi több: alig két hónappal a történelmi augusztus 13-a előtt Ulbricht kereken tagadta, hogy bármilyen lépésre készülődne. Egy sajtóértekezleten újságírói érdeklődésre az alábbi – a Guinness-könyvbe kívánkozó, rekordgyanúsan hazug – cáfolatot tette közzé: „A főváros építőmunkásai főleg lakásépítéssel foglalkoznak, és ez teljességgel leköti munkaerejüket. Senkinek nem áll szándékában falat emelni.”

A Fal

3

Tizennyolc éves koromban filozófia–orosz szakra akartam jelentkezni az ELTE-re. Két hónappal az érettségi előtt azonban hívatott a Kölcsey Gimnázium igazgatója, és elém rakott egy négyoldalas kérdőívet a szovjetunióbeli ösztöndíj megpályázásához. Izgalmamban annyit tudtam kidadogni, hogy ezt otthon meg kell beszélnem. Anyám a maga depresszív módján alig reagált, nagyanyám viszont könnyekben tört ki, mint mondta, egyszerre két okból: büszkeségből, amiért nekem, szegény gyereknek ilyen ragyogó pályát ajánlottak fel, s egyben attól tartva, hogy ha elnyerem az ösztöndíjat, öt évre a messzi Oroszországba távozom, és ő aligha fogja megérni hazatérésemet. Jómagam szinte lerészegedtem a gondolattól, hogy a kommunizmus országában tanulhatok. Késő este, a konyhaasztalnál töltöttem ki a kérdőívet, és másnap reggel be is vittem az igazgatóhoz. Csak miután együtt átnéztük a szöveget, és ő ráütötte a gimnázium pecsétjét, akkor vettem észre rémülten a helyrehozhatatlan hibát: a választható szakok közül izgalmamban nem a filozófiát, hanem a történelmet húztam alá.

A botor véletlent Moszkvában, 1962 augusztusában úgy próbáltam helyrehozni, hogy legalább a történelmen belül akkori érdeklődésemhez közel álló témát válasszak. Leginkább Afrika érdekelt, Lumumba Afrikája, a nem kapitalista úton járó fejlődő országok, Ghána, Guinea és Mali, s jó előre összeszedtem érveimet, amelyekkel a moszkvai kari bizottságot meggyőzöm, hogy ez lenne az eszményi döntés. Őket azonban egyetlen dolog érdekelte, nevezetesen az, hogy milyen más nyelvet beszélek a magyaron és az oroszon kívül. A németet, mondtam, mire automatikusan, apelláta nélkül megkaptam a besorolást: Moszkva, Lomonoszov Egyetem, történelmi fakultás, speciális képzési tárgy: „Németország legújabb kori története.”

4

A szűkebb szakképzés a harmadik évfolyamon kezdődött el, addig is végigrágtam magamat a kötelező általános tárgyakon: néprajz, régészet, az ókori Kelet, az antik Görögország és Róma, a középkor és az újkor, no meg az ideológiai diszciplínák: tudományos szocializmus, politikai gazdaságtan, párttörténet, a Szovjetunió története, s mindezt oroszul. Orosz lett a hétköznapi nyelvem is, mert a nagykövetség – helyesen – úgy rendelkezett, hogy magyar diákok nem lakhatnak együtt a háromágyas kollégiumi szobákban. A gimnáziumi orosztudással nem sokra mentem, mégis gyorsan belejöttem az élő nyelvbe, és ezt főleg akkor fel sem ismert szenvedélyemnek köszönhettem: imádtam beszélni, élveztem saját hangomat és napról napra bővülő szókincsemet, miközben ügyet sem vetettem olyan csekélységekre, mint a befejezett és folyamatos múlt vagy a birtokos és részes eset közötti különbség – fittyet hánytam a hibákra. Ráadásul úgyszólván a levegővel szívtam be mindent, ami rímelt: dalt, verset, csasztuskát, és az orosz költői szöveg, mint korábban a magyar, máig előhívhatóan megtapadt az agyamban.

Hanem a német, nem egészen önként választott szűkebb szakom nyelve, sokkszerűen kiröppent a fejemből. Persze passzívan így is jóval többet tudtam orosz diáktársaimnál, akik a „Gitler kaputt” vagy az „Ih líbe gyih” szintjéről indultak – megszólalni azonban nem mertem. Gyakorlatilag mindent elölről kellett kezdenem. Az akkortájt bevezetett intenzív szovjet nyelvoktatásban a fonetikának szánták a főszerepet. A diák helyet foglalt az úgynevezett „lingafonnüj kabinyet”-ben, egy hangszigetelt kabinban, szemközt egy nagydarab magnetofonkészülékkel, amelyből növekvő ütemben német mondatok áradtak ki, azzal az orosz nyelvű felszólítással, hogy ismételjük meg őket. Ettől a parancsoló hangtól a régről ismert Heine-, Goethe- és Schiller-idézetek is kimenekültek a tudatomból, mi több, az egyetemi hírlapkioszknál tanulási célból vásárolt Neues Deutschland szókészlete is meghaladta képességeimet.

Németország, mint téma, amúgy is váratott magára. Orosz nyelven írott évfolyamdolgozataim egészen más égtájak felé mutattak: az ókori Kelet tantárgyból a „vörös szemöldökűek lázadásáról” értekeztem – maga az esemény a Krisztus utáni első évszázadban, a Han-dinasztia korában zajlott le. Középkorból a magyar–horvát perszonálunió témáját bízták rám – ebbe a „Bánk bánt” és az „Aranybullát” is belevettem –, a Szovjetunió történetéből pedig (amelyet furcsa módon az ókortól kelteztek) az 1905-ben megalakult Összoroszországi Parasztszövetség jutott nekem – egy agrárszocialista mozgalom, amely céljait kizárólag békés eszközökkel kívánta elérni. Mondanom sem kell, ezekhez a témákhoz annyit sem értettem, mint hajdú a harangöntéshez, de a róluk írott szovjet szakkönyvekből, meg az obligát Marx-, Engels- és Lenin-idézetekből mindig összehoztam valamilyen kompendiumot, és azt tollal-tintával papírlapra róttam. Az imigyen készült, mintegy húsz kézírásos oldal terjedelmű munkák rendre elnyerték a témavezető tanároknak ha nem is a tetszését, de legalábbis türelmes hozzájárulását.

5

1964 őszén docensünk, Marija Ivanovna Orlova, a legújabb kori történészcsoport vezetője két projektbe sűrítette a kezdődő speciális képzést, s egyben a majdani diplomamunkák témáját. A csoport nagyobbik fele, köztük későbbi első feleségem, Rimma is a türingiai „Dora-Mittelbau” koncentrációs tábor történetét dolgozta fel – az ottani föld alatti tárnákban készítették a foglyok a V-1 és V-2 rakétákat Werner von Braun szakmai felügyelete mellett. A kelet-berlini Humboldt és a prágai Károly Egyetemmel közös vállalkozás inkább Oral History, mint hagyományos történeti kutatás lett volna. Akkor még éltek a tucatnyi nemzethez tartozó egykori heftlingek, mi több, a csodafegyver atyja is – igaz, amerikai szolgálatban. Leginkább ehhez a munkához fűlött volna a fogam, főleg mert az egyetem által finanszírozott NDK-beli utazás járt vele. Marija Ivanovna azonban más irányt szabott szakmai fejlődésemnek.

A csoport maradéka a német szociáldemokrácia egymást követő programjainak elemzését kapta meg feladatként. Mindegyikhez egy-egy városnév tartozott: Eisenach 1869, Gotha 1875 (ezt a programot szedte ízekre Marx, s fogalmazta meg vele szemben a proletárdiktatúra követelését), Erfurt 1891, Görlitz 1921, Heidelberg 1925, s végül az éppen aktuális: Bad Godesberg 1958. Ezúttal választani is lehetett, és én hasamra ütve Heidelberg mellett döntöttem. Közben meg se fordult a fejemben, hogy ez a város a két Németország közül melyikben terül el: a „miénkben” vagy az „övékében”. A tanszék rákapcsolt a nyelvi oktatásra – a Szövetségi Köztársaság politikai életét Arkagyij Jeruszalimszkij professzor német nyelvű szemináriumon oktatta, s diplomatémámhoz a vesztfáliai Münsterbe kivándorolt nagynéném küldött nekem postán egy Brémában kiadott doktori értekezést – az első nyugatnémet könyvet, amelyet kezemben tartottam.

6

Akkoriban magyar állampolgárként a keleti tömb öt országába: az NDK-ba, Lengyelországba, Csehszlovákiába, Romániába és Bulgáriába könnyen el lehetett jutni (a Szovjetunióba meghívólevél és vízum szükségeltetett, Jugoszlávia pedig utazási szempontból nem számított szocialista országnak). Reggel az ember bement a személyi igazolványával a kerületi rendőrkapitányságra, ott kapott egy kiutazásra szóló betétlapot, és akár az aznap esti gyorsra is felülhetett, feltéve, hogy a betétlap birtokában némi sorban állás árán megszerezte a vasúti jegyet, és az Expressz ifjúsági utazási irodánál beváltott keleti márkát, złotyt, csehszlovák koronát, román lejt vagy bolgár levát. Ennek a hallatlan szabadságnak azonban megvolt a hátulütője: a turisztikai infrastruktúra hiánya. Amikor például Pór Gyuri barátommal 1964 nyarán Prágába kirándultunk, a főpályaudvaron kiszállva nem tudtuk, hol találunk éjszakai szállást. Szerencsére magunkkal hoztuk a Nemzetközi Diákszövetség igazolványát Jiří Pelikánnak, a „prágai tavasz” későbbi frontemberének pecsétaláírásával, s így a város legközepén, a Žitná utcai, nyáron üres diákszállóban hajthattuk álomra a fejünket, s baráti áron élvezhettük a bőséges reggelit. Nagyszerű hét volt, városnézéssel, múzeumlátogatással, esti sörözéssel és könnyű flörtökkel, ám főleg az út vége felé aggasztó valutahiánnyal.

Ezen okulva a következő nyári portyát gondosabban szerveztem: üzletet kötöttem egy moszkvai ösztöndíjas keletnémet diáktársammal. Ő a nyári szünidőben Pestre készült, és 1200 forintot vásárolt tőlem, amellyel az NDK Staatsbankjának szűkös valutakeretét kívánta feljavítani. Viszonzásként 300 keleti márkát helyezett letétbe a Hotel Berolina recepcióján, amely összeget igazolvány felmutatásával bármikor átvehettem. Azonkívül meghívott magához Rostockba, mi több, hazatérőben egy éjszakára berlini barátjánál is megszállhattam. Azon a nyáron Pór Gyuri nélkül indultam, ő ugyanis épp lengyelországi nászútra készült ifjú feleségével. Estére értem az Ostbahnhofra, Rostockba már nem indult vonat, éjfélig egy szlovák házaspárral üldögéltem a restiben, majd nekiindultam az éjszakának. Időnként padokon aludtam, majd hajnali hat órakor elértem a Berolinát, kissé támolyogva felvettem a pénzemet. A rostocki vonat délelőtt tizenegy tájban indult, zsúfolásig megtelt az Északi-tengerhez igyekvő turistákkal, bőröndömön ülve utaztam Rostockig hőségben és sűrű emberszagban.

Hotel Berolina

Hazafelé menet Berlinre egy szűk napom maradt. Iránytalanul kóvályogtam a főutcákon, megbámultam a tarkabarka faliképekkel körülölelt, ultramodern Tanítók Házát és a még erősen romos dómot, egy könyvesboltban pedig Brecht-kötetet vettem. Vajmi kevés fogalmam lehetett a Fal természetéről, mert séta közben folyton attól tartottam, hogy derék ifjúkommunista létemre véletlenül átsétálok Nyugat-Berlinbe, és ha netán ismét szocialista talajra lépek, lesz miért mentegetőznöm a keletnémet határőrök előtt. Egyáltalán, tépelődtem, mit keresek én ebben a kopár városban, ahol nincs egy rendes étterem, egy meghitt sarok, a virsli a szovjet „szosziszki”-nál is íztelenebb, s nem tudtam, mire költsem maradék márkámat. Végül az Alexanderplatznál, a kisebbik áruházban ötvenért szert tettem egy hófehér ingre – „bügelfrei”, biztatott az árcédula. Valamivel el kellett töltenem az időt, mielőtt kiérek az Ostbahnhofra a prágai vonathoz. Ültem az Unter den Lindenen, egy padon, szemközt a Brandenburgi kapuval, és jobb híján verset írtam egy vékonyka kockás füzetbe – Berlinnek nyoma se látszott a költeményben.

Most nyár van. Lám, a fák, mint a fáklyásmenet,
zöld lombjaik lobognak. Lámpa lobban.
Már a Nap elzuhant és a fasor felett
ezer darabra tört az ablakokban.
Tenyeremben pihegő pillanat,
elengedlek, bár úgy marasztanálak,
hogy kölyökkoromból maradt könnyeim hullanak,
amint elszállsz az úton át, utánad.

Unter den Linden, a pad

Tartalom

1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 59, 60,

Harminc év múlva

1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9,

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Szerkesztette Kőrössi P. József
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Borító Szabó Lívia
Művészeti vezető Veres Ildikó
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 531 9

Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text, Caveat – SIL OFL