Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Anton Csehov

A SEMMIREKELLŐ

fordította:
Goda Géza

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-188-0 EPUB
ISBN 978-963-678-189-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:

első kiadás:
az elektronikus változat az 1924. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Anton Csehov (1860 – 1904) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Főnököm így szólt:

- Csak azért tartom meg, mert tiszteletreméltó édesatyjára vagyok tekintettel. Különben már rég kirepült volna.

Így feleltem:

- Excellenciád túlságosan megtisztel, mikor azt hiszi, hogy repülni tudok.

Azután még hallottam, mikor ezt mondta:

- Távolítsák el ezt az urat. Az idegeimre megy...

Két nappal később elküldték. Ilyenformán, amióta fölnőttem, apámnak, a városi építésznek nagy szomorúságára, éppen kilencszer változtattam állást. Voltam én mindenféle szakmában, de mind a kilenc úgy hasonlított egymáshoz, mint egyik vízcsepp a másikhoz. Mindenütt egy helyen ültem egész nap, írtam, ostoba vagy durva megjegyzéseket vágtam zsebre, s vártam, amíg elküldenek.

Mikor édesapám elé jutottam, mélyen befúrta magát a székbe s behunyta a szemét. Sovány, száraz arca, amelyen a borotvált helyeken kékes csillogás látszott (nagyon hasonlított a katolikus orgonistákhoz), alázatosságot és megadást árult el. Sem köszöntésemet nem fogadta, sem a szemét nem nyitotta föl s csak ennyit mondott:

- Ha drága feleségem, a te édesanyád, élne, életmódod a szakadatlan szenvedések forrása volna számára. Korai halálában az isteni gondviselés művét látom. Arra kérlek, te nyomorult, - folytatta szemét felütve - felelj: mit csináljak veled?

Azelőtt, mikor még fiatalabb voltam, összes rokonaim és ismerőseim nagyon jól tudták, hogy mit csináljanak velem. Volt olyan, aki az önkéntes katonai szolgálatot ajánlotta, a másik azt, hogy lépjek be egy gyógyszertárba, a harmadik pedig, hogy menjek a távírdához. Most, hogy huszonötéves lettem s halántékomon itt-ott már egy-egy ősz hajszál is megjelent s amikor már voltam katona, gyógyszerészsegéd és távírdász is, úgy látszik, mintha minden földi lehetőség kimerült volna számomra, s nem akad már senki, aki tanácsot adna, legfeljebb sóhajtanak egyet s a fejüket csóválják.

- Mit gondolsz tulajdonképpen? - folytatta édesatyám. - Más fiatalembernek a te korodban már megvan a társadalmi állása. De neked? Mi vagy te? Proletár vagy, koldus vagy, aki csak terhére van az apjának.

Aztán szokása szerint arról kezdett beszélni, hogy a mai fiatalság a hitetlenség, a materializmus és a túlságos önhittség folytán tönkremegy, s hogy a műkedvelői előadásokat be kellene tiltani, mert a fiatalságot elvonják a vallástól és a kötelességteljesítéstől.

- Holnap együtt elmegyünk az üzletbe - fejezte be beszédét. - Főnöködtől bocsánatot kérsz s megígéred neki, hogy kötelességeidet ezentúl lelkiismeretesen fogod teljesíteni. Egyetlen napig sem maradhatsz úgy, hogy ne legyen társadalmi állásod.

- Kérem, - mondtam mogorván - kérem, hallgasson meg!

Semmi jót sem reméltem ettől a beszélgetéstől, de folytattam:

- Amit társadalmi állásnak nevez édesapám, az nem más, mint a tőke és a műveltség privilégiuma. Akiknek sem tőkéjük, sem műveltségük nincsen, csak testi munkával kereshetik meg mindennapi kenyerüket, és én sehogy sem tudom belátni, hogy miért volnék éppen én kivétel ez alól a szabály alól.

- Mihelyt a testi munkáról kezdesz beszélni, - mondta atyám ingerülten - mindjárt ostobaságokat és ízléstelenségeket beszélsz. Hát nem érted e tompa elméddel, nem érted e hájfejeddel, hogy durva testi erődön kívül Isten szent lelke, szent tüze is ég benned, amely nagymértékben megkülönböztet a szamártól vagy féregtől és közelebb visz az Istenséghez? Ezt a szent tüzet évezredek folyamán csak az emberiség legjobbjai örökölték. Dédapád, Polosnyev generális, Borogyinónál harcolt; nagyatyád költő volt, szónok és nemesi marsall; nagybátyád - tanférfiú, atyád pedig, nos - építész. Minden Polosnyev megőrizte a szent tüzet, csak azért, hogy te most kioltsd.

- Igazságosnak kell lennünk - mondtam. - Milliónyi ember veti magát alá a testi munkának.

- Csak vesse! Aki nem tud egyebet, az vesse magát alá. Testi munkát mindenki tud végezni, a legnagyobb tökfilkó és gonosztevő is. A testi munka a rabszolgát és barbárt jellemzi, míg a szent tűz csak keveseknek adatott meg.

Semmi célja sem volt, hogy ezt a beszélgetést tovább folytassuk. Atyám istenítette önmagát, s meggyőző csak az volt számára, amit ő mondott. Ezenkívül tudtam, hogy az az önhittség, amellyel a testi munkáról beszél, nem annyira a szent tűzre vonatkozó megfontolásokon, mint inkább azon a félelmen nyugszik, hogy hátha csakugyan munkássá találok lenni s az egész városnak gúnytárgyává válhatok, összes kortársaim elvégezték már egyetemi tanulmányaikat s azon az úton voltak, hogy karriert csináljanak. A birodalmi bank igazgatójának fia például már tanácsos volt, én pedig, apám egyetlen fia, semmi sem voltam. A beszélgetés folytatása céltalan és kellemetlen lett volna, de én mégsem mozdultam helyemről, hanem gyönge ellenvetéseket tettem abban a reményben, hogy hátha mégis megért. Számomra az egész kérdés olyan végtelenül egyszerű és világos volt: hiszen mindössze arról volt csak szó, hogy miképpen keres-hetem meg a betevő falatot. De édesatyám nem akarta megérteni ezt az egyszerű dolgot, folytonosan mesterkélt mondatokban beszélt, aztán édeskés szavakban emlékezett meg Borogyinóról, a szent tűzről, nagybátyámról, az elfeledett költőről, aki egykor rossz, hazug költeményeket írt, s aztán durva modorában ismét tökfilkónak és tompaelméjű fickónak nevezett. Pedig, mennyire vágytam, hogy megértsen! Mindezek dacára szerettem atyámat és húgomat, s az a gyermekes szokásom, hogy minden dologban kikértem tanácsukat, olyan mélyen gyökerezett bennem, hogy azt hittem, sohasem fogok tudni tőlük függetlenül élni. Mindegy: igazam volt-e vagy sem, mindig attól féltem, hogy bánatot okozok nekik, féltem, hogy apámnak a nyakán kidagadnak erei, vagy hogy - Isten mentsen! - szélütés éri.

- Az én korombeli embert megszégyeníti és sérti, ha egy dohos szobában ül, papirosokat ír tele és egy írógéppel versenyez. Nem is értem, hogy miképpen lehet ilyen foglalkozásnál szent tűzről beszélni?

- Mindegy, mégis csak szellemi munka - felelte atyám. - De elég! Ne beszéljünk róla többé. Mindenesetre figyelmeztetlek, hogyha szolgálati helyedet újra el nem foglalod s ha továbbra is követed kárhozatos hajlamaidat, én is, leányom is megvonjuk tőled szeretetünket. Kitagadlak, Isten engem úgy segéljen!

Őszintén és csak azért, hogy gondolkodásom tisztaságát megmutassam, így feleltem:

- Ezt a kérdést nem tartom nagyon fontosnak. Már előre lemondok örökségemről.

Szavaim váratlanul rendkívül mélyen sértették atyámat. Arca vérpiros lett a dühtől.

- Tökfilkó! - kiáltotta vékony, rikácsoló hangon. - Hogy mersz velem így beszélni?! Semmirekellő!

Ügyes, megszokott mozdulattal hirtelen kétszer arcul ütött.

- Megfeledkezel magadról! - kiáltotta.

Valahányszor gyermekkoromban verést kaptam, mindig egyenesen kellett állnom, kezemet nadrágom varrásán tartanom s atyám szemébe kellett néznem. Hogy most megütött, szinte önkénytelenül visszaestem gyermekkoromba. Katonás merevséggel álltam előtte és a szemébe néztem. Atyám már öreg volt, sovány, de izmai vékonyak és szívósak, mint a bőrszíj, mert ütései nagyon fájtak.

Az előszobába vonultam vissza, de utánam jött, megragadta esernyőjét s egypárszor végigvágott vele fejemen és vállamon. E pillanatban húgom kinyitotta az ajtót, hogy megnézze, mi okozza a zajt. Mikor meglátott bennünket, arcán szánalom és ijedtség tükröződött, de anélkül, hogy csak egy szót is szólt volna érdekemben, azonnal elfordította tekintetét.

Az az elhatározásom, hogy nem megyek többé vissza az irodába, hanem új, munkás életet kezdek, megingathatatlan volt. Mindössze az volt még hátra, hogy mesterséget válasszak, de ez nem okozott nagy gondot, mert nagyon erősnek, kitartónak, minden munkára alkalmasnak tartottam magamat. Egyhangú munkás élet, koplalás, szegényemberszag, durvaság és a mindennapi kenyér gondja várt reám. Lehet, ki tudja? - hogy ha majd egyszer a nagy Nemes-utcán hazajövök a munkából, irigyelni fogom Dolsikov mérnök urat, aki szellemi munkával keresi kenyerét, de e pillanatban az okozott örömöt, hogy életpályám nehézségeire gondolhattam. Egykor én is szellemi munkás akartam lenni s már tanárnak, orvosnak vagy költőnek képzeltem magamat. De az álmok csak álmok maradtak. A szellemi élvezeteket, például a színházat és könyveket ugyan annyira szomjúhoz- tam, hogy szinte szenvedéllyé vált bennem, de hogy volt-e bennem képesség az e tereken való alkotásra is, azt nem tudtam eldönteni. A gimnáziumban gyűlöltem a görög nyelvet s ezért ki kellett lépnem a negyedik osztályból. Hosszú ideig magántanuló voltam s az ötödikre készültem. Azután különböző szakmákban szolgáltam s egész nap nem volt semmi dolgom, de ezt azért szellemi munkának mondták. A tanulás és az állami szolgálat sem szellemi erőkifejtést, sem tehetséget, sem személyes képességeket, sem alkotó lendületet nem igényelt: tisztára gépies munka volt az egész. Az ilyen szellemi munkát tehát sokkal kevesebbre becsültem, mint a testit. Megvetettem és nem hiszem, hogy a kellemes, gondtalan életre valamiféle jogot adna, mert hiszen lényegileg nem egyéb csalásnál és a semmittevés bizonyos formájánál. Az igazi szellemi munkát valószínűleg sohasem is ismertem.

Beesteledett. A Főnemes-utcában, városunk főutcájában laktunk, amelyen, városi park híján, esténként az előkelőség szokott sétálgatni. A nagy utca pótolta a kertet, mert mindkét oldalán nyárfák szegélyezték, melyek, főleg eső után, pompás illatot árasztottak, a kertek kerítése mögül pedig akác-, orgona- és almafák kandikáltak ki. A májusi alkonyat, a gyönge, árnyékos zöld, az orgonaillat, a bogarak zümmögése, a csönd és a meleg - milyen új és szokatlan volt mindez, ámbár évről-évre megismétlődött! A kertajtóban álldogálva, nézegettem a sétálókat. A legtöbbjével együtt nevelkedtem és játszottam gyerekkoromban, most pedig restellték volna ismeretségemet, mert öltözékem szegényes és divatját múlt volt, szűk nadrágomat és esetlen csizmáimat pedig mindenki megmosolyogta. A hírem sem volt éppen a legjobb, mert nem volt társadalmi állásom, gyakran biliárdoztam olcsó kis korcsmákban s végül, mert ámbár semmi okot nem adtam rá, két ízben is meg voltam idézve a csendőrségre.

A szembenfekvő nagy házban, Dolsikov mérnökéknél zongoráztak. Esteledett és az égen ragyogni kezdtek a csillagok. Lassú lépésben, régi divatú kürtőkalapjában, melynek karimája fölfelé hajlik, húgommal karonfogva, jobbra-balra köszöngetve jön az apám.

- Nézd csak, - mondja húgomnak - miközben ugyanazzal az esernyővel, amellyel az imént megvert, az égre mutat - nézd csak az eget! A csillagok, a legkisebbek is, külön világot alkotnak. Milyen kicsinyke is az ember a nagy világegyetemhez képest.

Olyan hangon mondta ezt, mintha hízelgő és kellemes tudat volna számára kicsiny volta. Istenem, milyen tehetségtelen és jelentéktelen ember volt! Sajnos, ő volt az egyetlen építész a városban, s ez az oka, hogy az utolsó tizenöt-húsz évben egyetlen rendes házat sem építettek nálunk. Ha tervet rendeltek nála, először mindig egy nagy termet és egy hálószobát rajzolt, mint ahogy a régi jóvilágbeli zárdanövendékek is, a szobának csak egy pontjától, például csak a kályhától kiindulva tudtak táncolni. Apám művészi képzelete is csak a teremtől és lakószobától tudott fölrepülni. A két szobához hozzárajzolta az ebédlőt, ehhez a gyermekszobát és egy kabinetet, ezeket aztán átjáró ajtókkal kötötte össze, úgyhogy minden szobából átjáró-szoba lett s mindegyiknek két-három ajtóval többje volt a kelleténél. Képzelete szembetűnően zavaros és szegényes volt s ezt maga is érezhette, mert látva, hogy az épületen valami hiányzik, mindenféle pótépületeket tervezett, amelyeket egyszerűen egymás mellé sorakoztatott. Még ma is látom a keskeny előszobákat és folyosókat, a görbe lépcsőket, amelyeken csak meghajolva lehet megállni, A konyha minden terven az alagsorban volt, boltozatos tetővel és téglapadozattal. A homlokzat száraz, díszes vonalaival csökönyösen és unalmasan bámult az utcára. A tető alacsony és lapos, míg a kövér, szinte megdagadt kéményekről sohasem hiányzott a fekete, nyikorgó szélkakas s a drótsapka. Minden ház, melyet apám épített, nagyon hasonlított egymáshoz s részben kürtőkalapjára, részben száraz és akaratos nyakára emlékeztetett. Lassanként az egész város megszokta apám ízléstelenségét, amely gyökeret vert és városunk stílusává lett.

Ugyanilyen módon formálta ki húgom életmódját is. Azzal kezdte, hogy Kleopátrának keresztelte (nekem a Missail nevet adta). Apró gyermekkorában egyre a csillagokról, a régi bölcsekről és őseinkről beszélt neki s ezekkel ijesztgette. Hosszasan és kimerítően magyarázta neki, hogy mi az élet és mi a kötelesség. Most is, hogy már huszonhatéves, éppen így neveli, s nem engedi meg neki, hogy mással járjon karonfogva, csak ővele. Nem tudom, mi okból, de azt képzeli, hogy előbb-utóbb jönnie kell egy tisztességes fiatalembernek, aki nővéremet atyja erényeinek meg-becsüléséből veszi majd el feleségül. Nővérem azonban imádja apámat és rendületlenül hisz kiváló eszében.

Egészen besötétedett már s az utca lassanként kiürült. A szembenfekvő házban is elnémult a zongora. A kaput kitárták s az utcán tompa csöngettyűszóval robogott végig egy trojka. A mérnök kocsizott ki a leányával. Itt volt a lefekvés ideje.

Ámbár külön szobám volt, az udvaron levő fészerben laktam, az istálló mellett. A fészerben valamikor a lószerszámot tartották és a falakba hosszú kampós szögek voltak beverve. Most üres volt ez a helyiség. Édesapám régi újságjait tartotta benne, melyeket félévenként beköttetett s amelyekhez senkinek sem volt szabad hozzányúlni.

Azért ütöttem itt tanyát, mert ilyen módon ritkábban kerültem atyám s vendégeinek szeme elé, s úgy éreztem, hogy ha ebben a lakásban lakom s ha nem étkezem mindennap otthon, kevésbé érzem atyám szemrehányó szavainak súlyát és kevésbé esem terhére.

Nővérem már várt reám. Titokban vacsorát hozott: egy kis darab borjúhúst és egy szelet kenyeret. Nálunk az a közmondás járta, hogy aki a kicsit nem becsüli, a nagyot nem érdemli. Húgom az effajta szólásmondások hatása alatt állott, s egyre azon törte a fejét, hogy miképpen lehetne csökkenteni a kiadásokat. Ezért főztek nálunk olyan rosszul.

- Missail, - mondta - mit teszel velünk?

Arcát nem fedte el, könnyei mellére és kezére hullottak s arcán mély szomorúság tükröződött. A vánkosra hanyatlott, szabad folyást engedett könnyeinek, egész testében reszketett s zokogott.

- Megint nincs állásod - mondta. - Milyen rettenetes!

- De - mondtam - kedves testvérem… Értsd meg, hogy...

Könnyei kétségbeejtettek.

Mintha a lámpás is dacolni akart volna velem, a petróleum kifogyott belőle, füstölni kezdett s kialudni készült. A régi szögek szigorúan néztek reám, árnyékaik megmozdultak a falon.

- Könyörülj rajtunk - mondta húgom s fölállt az ágyról. - Atyánk nagyon szerencsétlennek érzi magát miattad. Én beteg vagyok s attól félek, elvesztem az eszemet. Mi lesz belőled? - kérdezte zokogva s felém tárta karjait. - Kérlek, szegény halott anyánk nevében kérlek, menj állásba!

- Nem mehetek, Kleopátra! - mondtam, bár éreztem, hogy nem sok híja volt és megadtam volna magamat. - Nem mehetek!

- Miért nem? - kérdezte nővérem. - Miért?

Hát, ha nem tudsz összeférni főnököddel, keress magadnak másik állást. Miért ne mehetnél például a vasúthoz? Éppen most beszéltem Blagovo Anjutával. Azt mondja, hogy a vasútnál okvetlenül fölvesznek, s megígérte, hogy szól is egypár jó szót az érdekedben. Az Isten szerelmére, Missail, gondold meg! Kérlek, könyörgök!

Egy darabig még beszélgettünk, végül bele-egyeztem. Azt mondtam neki, hogy eddig nem is gondoltam a vasútra, de most szívesen megpróbálom.

Könnyei közt mosolygott s megszorította kezemet. Még mindig sírt, alig tudott megnyugodni. Én azonban otthagytam s a konyhába mentem petróleumért.

2.

A jótékonycélú műkedvelői előadások, koncertek és élőképek rendezésében Asoginék játszották a vezetőszerepet. Ez a család saját házában, a Fő utcában lakott, s valahányszor ilyen jótékonycélú előadást kellett rendezni, mindig felajánlották összes helyiségeiket s magukra vállalták a költségeket. Asoginék gazdag földbirtokosok voltak, a kerületben háromezer gyeszjatyin földjük, pompás kastélyuk volt, de nem szerették a falusi életet s télen-nyáron a városban laktak. A család az anyából és három leányból állott. Asoginné magasnövésű, sovány, előkelő úrnő volt, haját rövidre nyíratta s angol divat szerint öltözött. A három leányt senki sem hívta a nevén, hanem egyszerűen az idősebbnek, a középsőnek és a fiatalabbnak nevezték. Mindhármuknak hegyes álla volt. Rövidlátó, hajlotthátú, csúnya lányok voltak, anyjukhoz hasonlóan öltözködtek és nagyon kellemetlenül selypítettek. Ennek dacára minden előadáson részt vettek, mindig jótékonysági akciókat kezdeményeztek s játszottak, szavaltak vagy énekeltek. Nagyon komolyak voltak s sohasem mosolyogtak. Még a bohózatokban is gondosan kerülték a humort s olyan üzletszerűi arckifejezést öltöttek, mint egy könyvvezető.