JANIKOVSZKY ÉVA

Az úgy volt...

Móra Ferenc Könyvkiadó

RÉBER LÁSZLÓ RAJZAIVAL

NEGYEDIK KIADÁS

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely

részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása,

másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a

kiadvány digitalizálását és ily módon történô többszörözését,

nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel

megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Janikovszky Éva Irodalmi Alapítvány
A közhasznú alapítvány várja szíves támogatásukat
Adószám: 18114933-1-41
Számlaszám: 10700024-45441406-51100005

www.janikovszky.hu

© Janikovszky Éva jogutóda, 2004, 2010
Illusztráció © Réber László jogutóda, 2004, 2010
© Móra Könyvkiadó, 2004, 2010

Mi újság?

Az úgy volt, hogy amikor hazajöttem a táborból, itthon mindenki nekem esett, hogy na mi újság, mi volt, hogy volt, meséljek már.

Én általában tudom, hogy mi az újság, csak nem szeretem, ha folyton kérdik.

Ezért mondtam, hogy semmi.

De ôk csak tovább erôltették, hogy mért kell énbelôlem minden szót harapófogóval kihúzni, hát mért nem tudom elmondani, hogy milyen volt.

Mondtam, hogy jó.

De ez sem volt nekik elég.

Mutasd már magad, hadd nézzelek, hiszen ezer éve nem láttalak! mondta anyu, mert ô mindig szeret túlozni.

No halljuk, merre jártál, mi szépet láttál? kérdezte apu, mintha nem tudná, hogy Balatonszabadi-Sóstón, ahol ô is járt.

És nekem mit hoztál? rángatott az öcsém, mert ôt sose az érdekli, aki jön, hanem az, amit hozott.

Hát odaadtam neki a kagylóvitorlást, hogy legyen vele boldog, de nem volt, mert csak forgatta, hogy ezért ugyan kár volt pénzt adni. Még szerencse, hogy a Zsombó, aki ajándékba csinálta nekem, nem hallotta.

Mit ennél, csillagom? kérdezte a nagymamám, mert ô meg mindig azt hiszi, hogy éhes vagyok.

Most ugyan véletlenül igaza volt, mert reggel otthagytam az olajos halat, amit utálok, de ezt ô nem tudhatta. Mindegy, nem akartam megbántani, ezért mondtam, hogy azt eszem, ami van.

Erre elém tette, ami volt, én meg enni kezdtem.

Sose bírom, ha nézik, ahogy eszem, de mindenki nézte. Még jó, hogy az öcsém hamar megunta.

Egyél csak, csillagom, el tudom képzelni, hogy milyen volt ott a koszt! sóhajtott közben a nagymamám, mert azt hitte, hogy két hete nem ettem.

Pedig ha igazán el tudja képzelni, hogy milyen volt a táborban a koszt, még nagyobbat sóhajt. Mert jó volt, pedig mi fôztünk.

Apu meg anyu most azt se bánta volna, ha evés közben beszélek, mert folyton kérdezgettek, hogy nem fáztál, nem kaptál napszúrást, sokat esett az esô, nem égtél le, volt elég takaró, sok volt a szúnyog, tudtál aludni, fel tudtál kelni, fürödtetek sokat?

Én meg bólintottam, hogy igen, mert ha a fejemet rázom, hogy nem, akkor nem tudok levest enni.

Volt tisztálkodási lehetôség? kérdezte a nagymamám, akit mindig lehetetlen dolgok érdekelnek.

Ezen egy kicsit gondolkoznom kellett, de aztán eszembe jutott, hogy a Bunder minden este járt tusolni a hülye csíkos köpenyében, azért aztán mondtam, hogy biztosan volt, és ettem tovább.

Amikor mindent megettem, ami volt, elôkerestem a régi Népsportokat, mert szerettem volna tudni, hogy mi történt az elmúlt két hétben; aztán a tévéújságokat, mert szerettem volna tudni, hogy mit nem láttam; aztán a lasztimat, mert kíváncsi voltam, hogy leengedett-e; aztán megnéztem az erkélyen a datolyamagot, hogy nôtt-e már belôle pálma. Nem nôtt.

Aztán elôkerestem az egyforintosaimat, és kértem még kettôt, és leszaladtam az utcára, és felhívtam a Jozsót, hogy mi újság, és mikor lesz az évnyitó, és marad-e a Gida, vagy tényleg megy, és elmeséltem neki, hogy mi az újság, a fejelôbajnokságot meg a vetélkedôt, amin lepontoztak minket, meg amikor hajózni voltunk, és a Csibor beesett a vízbe, meg a tizenegyest, amit rúgtam, meg a lecsót meg a riadót meg a zivatart, de a görögdinnyét már nem tudtam elmondani, mert elfogytak a forintosaim. Pedig az volt a legjobb.

Mire hazaértem, már mindenki a sorozat ötödik folytatását nézte, de engem nem érdekelt, mert nem láttam az elsô négyet, hát bementem az öcsémhez, hogy mi az újság, mert ô az Ilonka néniéknél nyaralt.

Az öcsém mondta, hogy semmi, és tovább olvasott, mert az olyan kuka, hogy egyáltalán nem lehet vele beszélgetni.

Járhatok-e Ancsurral?

Az úgy volt, hogy én tulajdonképpen haragudtam az Ancsurra, mert egész nyáron nem írt, pedig megígérte. És csak azért mentem el hozzá mindjárt, ahogy hazajöttem, hogy lássam, itthon van-e már, mert ha nincs itthon, akkor még írhat. És akkor talán nem kell rá haragudnom.

Egészen addig nyomtam a csöngôjüket, amíg a szomszéd néni kinyitotta az ajtót, és mondta, hogy most már hagyjam abba, mert az Ancsur még a nagymamánál nyaral, csak a papája van itthon, aki alszik, és úgyse hallja. És ha mégis meghallja, az se jobb.