Törött Álmok: Védő Vízköpős Romantika

Demelza Carlton

Lost Plot Press

Ez egy fikciós mű. Nevek, szereplők, vállalkozások, helyek, események és események vagy a szerző képzeletének termékei, vagy kitalált módon szerepelnek. Bármilyen hasonlóság a tényleges élő vagy halott személyekkel, illetve a tényleges eseményekkel pusztán véletlen egybeesés.

Szerzői jog © 2025 Demelza Carlton

Lost Plot Press

Minden jog fenntartva.

Egy

"Bűnösnek nyilvánítalak Lady Pamela Burke meggyilkolásában, és halálodig tartó akasztásra ítéllek."

Bármely normális ember, vagy bármelyik gyilkos számára ezeknek a szavaknak a történet végét kellett volna jelenteniük.

De Ben és testvérei számára, akik nem voltak bűnösök Pamela meggyilkolásában, bármit is mondott a bíró, ez csak egy új fejezet kezdete volt, egy fordulat a történetben, mert Ben tapasztalata szerint a sorsnak mindig más tervei voltak.

Ahogy a börtönfelügyelő is.

"Nem tetszik ez az ing. Túl magasan van a gallérja, és a nyakkendőm is rosszul van megkötve a mostani divatnak megfelelően. Ragaszkodom hozzá, hogy változtassa meg, inkább így." A főfelügyelő felemelte az állát, hogy Ben jobban láthassa, hogyan van ma megkötve a kravátlija.

Ben komolyan bólintott. "Igen, uram. De szükségem lesz egy új vászonra és több festékre, hogy újból megfelelően megörökíthessem a képmását. Mint mindig, állok rendelkezésére, uram." Mélyen meghajolt, majdnem úgy, mint egy úriember, vagy talán mint egy úri inas, bár egyik sem volt az.

"Akkor megkapod. Olyan portréra van szükségem, amely tökéletesen ábrázol engem." A főfelügyelő olyan erőszakkal csengetett, amely jobban megfelelt a hírnevének, minthogy kemény ember volt, aki egy olyan börtönt vezetett, amely Skócia legrosszabb bűnözőivel volt tele. "Alan!" - harsogta.

Alan, a főfelügyelő inasa rövid idő múlva megjelent. "Igen, uram?" Mint mindig, most is hangsúlyozottan figyelmen kívül hagyta Bent. A foglyok nem tartoztak a figyelmébe.

"Szeretném, ha rendelnél még vásznat és festéket Stone-nak. Azonnal!" - mondta a főfelügyelő.

"Igen, uram." A meghajlása nem volt olyan mély, mint Bené volt, amitől a főfelügyelő elkomorult. "Bocsásson meg, uram, de egy futár érkezett egy sürgős levéllel". Alan átnyújtotta a küldeményt, a hüvelykujját gondosan a viaszpecsét fölé helyezve, hogy elrejtse Ben szeme elől.

Ben elrejtett egy mosolyt. Egy cseppet sem érdekelte a főfelügyelő levelezése, de hamarosan hallani fog róla, mert a férfi szeretett beszélgetni, miközben Ben festett. Általában a legújabb londoni divatról, mert a férfi határozottan a legszenvedélyesebb fajta dandy volt, de ritka alkalmakkor másról is beszélt.

A főfelügyelő kikapta a levelet a szolgája kezéből, és elbocsátotta. Ben várakozás közben néhány ecsetvonást tett a festményére, mert tudta, hogy a főfelügyelő másnap meggondolja magát, és ezt is meg akarja majd tartani, akárcsak minden mást, amit megparancsol Ben számára.

Végül a főfelügyelő gúnyos hangot adott ki, és az asztalra dobta a levelet. "Tudja, milyen ostobaságra készülnek ezúttal a londoni nagyok és hatalmasok?"

Valószínűleg valami furcsa, új divat. Ben hagyta, hogy a szeme tágra nyíljon a meglepetéstől. "Én? Nem, uram."

"Úgy tűnik, úgy gondolják, hogy a börtönben jó emberek vannak, keményen dolgozó emberek, és nem csak bűnözők. Azt akarják, hogy találjak minden olyan embert, aki építőipari szakmákban - kőművesség, téglaépítés, ácsmesterség és hasonlók - képzett, hogy elszállíthassák őket a Swan River Colonyba, hogy ott építkezzenek!" - mondta.

Ez határozottan előrelépés volt a nyakkendő megkötésének legutóbbi módjához képest. A remény erőtlenül csapkodott Ben mellkasában. "Valóban, uram?"

A főfelügyelő nevetett. "Még jutalmat is felajánlottak minden elszállított bűnözőért." Elgondolkodott. "Tud olyan foglyot, aki megfelelne a feletteseimnek? Akár csak egy embert is?"

Ben úgy tett, mintha erősen gondolkodna, majd lassan így szólt: - Csak három emberre tudok gondolni, uram. A bátyám, Torstan és Dunstan kőművesmester, illetve hajóasztalos, és aztán ott vagyok én. Kőműves tanoncnak készültem a bátyámmal, Torstannal, amíg le nem tartóztattak. Mostanra már befejeztem volna a tanonckodásomat, és teljes jogú kőműves lettem volna. De nem tudok másra gondolni, aki megfelelne önnek, uram".

A főfelügyelő összeráncolta a szemöldökét. "De önöket hármójukat akasztásra ítélték, én pedig azt akarom, hogy az új portrémat megfestessék. Aztán ott van még a jutalom, és a hóhér költségének megspórolása..."

Ben hallgatott. Tudta, hogy a férfi hiúsága és kapzsisága harcolt az elsőségért, de azt is tudta, hogy a kapzsiság mindig győzött, mert minél több pénze volt a főfelügyelőnek, annál többet tudott fizetni a szabójának.

"Gondolom, a halálnál is rosszabb sors, hogy a Hattyú-folyó kolóniára küldenek. Hallottam történeteket, hogy az emberek éhen haltak, a bennszülöttek vagy a vadállatok ölték meg őket. A földet annyira véresre festette a vér, hogy állandóan vörös. Egyetlen nőt sem lehet látni, mert számukra sem biztonságos. A jutalomból talán felfogadok egy rendes festőt is..."

Ben megpróbált aggódónak tűnni, miközben a szíve a magasba szökkent. A sors a maga csavaros módján mosolygott rá. Ha választania kellett volna, hogy a véres idegen földön dolgozzon, vagy ebben a börtönben rohadjon, nem habozott volna. "Ó, uram, ez szörnyen hangzik. Talán ha elfelejtené, hogy beszéltem. Sokkal szívesebben maradnék itt, minthogy a Gyarmatokra küldjenek. Ez egyenesen rémisztően hangzik."

Á, ott volt. A főfelügyelő szadista mosolya, amikor úgy gondolta, hogy különösen kegyetlen. "Akkor menjen a gyarmatokra, Stone. Te és a testvéreid. Talán ott az életükkel fizethetnek a bűneikért, ahelyett, hogy itt a jó emberek csapásaivá válnának. Én pedig fizethetek majd egy igazi festőnek, hogy megfestse a portrémat."

A főfelügyelő hívott egy őrt, hogy vigye vissza Bent a cellájába. Ben vonszolta a lábát, lógatta a fejét, de titokban a szíve könnyebb volt, mint a levegő, mert leghőbb kívánsága hamarosan teljesülni fog.

Két

Amikor Ben még kisfiú volt, az apja mindig elvitte őt és a testvéreit a Firth of Clyde partjára, és mindig rámutatott a tengerre, ahol a Kintyre-félsziget véget ér, és azt mondta, hogy a sors ott vár rájuk. Ben és a testvérei az Ír-tengerre néztek, a szemüket erőlködve próbáltak átlátni a ködön, megízlelték az alattuk a hajót ringató hullámok sós ízét, és megesküdött, hogy szinte érezte a jövőt, amelyet az apja ígért. Anya bátyja, Stanley bácsi, aki még Ben születése előtt elment a Swan River kolóniára, küldött egy levelet azokról a távoli déli partokról, és apa mindig idézett belőle. Hogy Fremantle olyan, mint a doveri sziklák, fehér homok és kő, a tetején annyi zöld, hogy annyi birkát és szarvasmarhát lehetne etetni, amennyit csak el tudnának képzelni, a parton pedig annyi hínár, amennyit csak akar az ember a földjei trágyázásához, csak úgy felhalmozva a parton, várva rájuk.

Ben egész életében hinni akart apja meséinek erről a földről, ahol a szerencse várta őket, ha elég bátrak voltak ahhoz, hogy kövessék. Még most is, a hajnali fényben, miközben arra várt, hogy a nap felkeljen Fremantle városa fölött, hogy végre partra szállhassanak, mert reménykedni, még akkor is, ha azt mondta magának, hogy az egész csak egy tündérmese, egy olyan fantáziadús mese, amelyet a gyerekeknek mesélnek, hogy pontosan ilyen hamis reményt adjanak nekik. Mégis, amikor a nap felkelt a fehér épületek fölött, és rózsás fényével megáldotta őket, Ben megesküdött volna rá, hogy még mindig álmodik.

A só íze csípte repedezett ajkát, ahogy megpillantotta a mészkősziklákat, amelyek balra elnyírták, miközben a hullámok a hajó és a part között játszottak, hol az egyiket, hol a másikat nyaldosták, nem tudva, melyiknek az ízét szereti jobban. Ha nagyon figyelt, még azt is hallotta, ahogy a hullámok a homokba suttognak, ahogy egymás után, mint egy sereg szerelmespár simogatják azt. A hullámok talán megérintették a hajót, mintha kötelességük kényszerítené őket, de amit igazán szerettek, az a szárazföld volt.

Pontosan úgy, mint Stanley bácsi, legalábbis apa ezt mondta.

Ahogy Ben is akarta, ha ez a föld csak engedné.

Alig telt el egy pillanat, és a nap már magasan járt az égen, és ő és a testvérei a partra eveztek, vállvetve a többi elítélttel. Minden történet ellenére, amit a vasra verésről és a láncos bandákról hallott az út során, szinte olyan volt, mintha újra szabad ember lenne, aki hazafelé tart, nem pedig az ismeretlenbe.

Egészen addig, amíg az egyik hullám át nem csapott a csónak oldalára, és a víz meleg volt. Otthon a tenger majdnem fagyos volt, de itt... itt olyan volt, mint egy fürdő. Stanley-nek tehát igaza volt. A Swan River Colony valóban a paradicsom volt.

De az elítélteknek nem a látványt kellett volna élvezniük - dolgozni jöttek ide, emlékeztették őket az őrök, amikor utasították őket, hogy rakodják ki a csónakokat, és vigyék a rakományt a part szélén álló háromemeletes raktárba.

A raktárban a padló nedves tengerparti homok volt, hínárral teleszórva, de az őrök azt akarták, hogy az elítéltek vigyék be a rakományt, és tegyék a többi átázott zsák és láda tetejére. Mert míg a raktár falai kívülről talán készen voltak, belül nem volt semmi - se padló, se falak, se lépcső.

Tor és Dunstan nem helyeselte, és az orruk alatt mormogták, hogy milyen ostobaság bármit is behozni ide, csak hogy aztán tönkremenjen, amikor a kint felhalmozott, hajókra rakodásra kész faanyag és ballaszt alapján világos volt, hogy a dolgok odakint, a felhőtlen égbolt alatt biztonságosabbak lennének. Ben elég sokáig hallgatta őket ahhoz, hogy tudja, mit gondolnak, mit kellene tenniük, mielőtt megakadt a szeme az egyik őrön, akinek segített a hajósiskolában.

"Uram, tudja, miért nincs kész ez a raktár?" kérdezte Ben, miközben elhaladt mellette, és vigyázott, hogy ne szakítsa meg a lépteit, miközben mindkét vállára egy-egy zsákot emelt, és lecipelte őket a partról.

"Nem elég a munkaerő, fiam. Ezért vagy itt" - mondta az őr.

Ben elgondolkodva bólintott. "Szóval ezért beszéltek a bátyáim arról, hogy azt a faanyagot lépcsők és felső szintek építéséhez használják, és azokat a ballasztköveket, hogy a padlót a homok fölé emeljék." Ceruzát és jegyzettömböt húzott elő a zsebéből, és elkezdte felvázolni, amit Dunstan leírt. "Valami ilyesmit, uram?" Néhány sorral elkészült, és letépte a lapot, hogy átadja az őrnek.

Ben túl sokáig időzött - az egyik kolóniaőr észrevette, és odament hozzá, hogy megdorgálja, amiért lelassult a munkában. A másik őr gyorsan elhallgattatta, és megmutatta neki a vázlatot, miközben Ben sietett felemelni egy újabb zsákot.

Sötétedéskor elkezdték felhúzni a zsákokat a homokból a Dunstan újonnan épített deszkákra. A hét végére a lépcsőfok már teljes első emelet volt, a második is folyamatban volt, és Tor elkezdte lerakni a Yorkshire-i járólapokat az alatta lévő homokra. Még azt is hallotta, hogy Henderson úr azt javasolta Wray úrnak, az első tisztjének, hogy ha a termelékenység ilyen ütemben folytatódik, talán még a komisszáriumot is kibővíthetik a eredeti terveknek megfelelően. Mert ez volt a raktár fantázianeve, amely a legtöbb más épület fölé tornyosult Fremantle-ben, kivéve a Round House-t, az Arthur Head-i sziklák tetején.

Így amikor Ben lefeküdt a testvérei mellé, akik a Scott-épületek néven ismert, sokkal kevésbé üdvös raktárban, a part mentén egy rövid távolságra lévő függőágyakban feküdtek, elégedetten tudta, hogy ők ugyan elítéltek, de segítenek a Swan River Colony építésében, és úton vannak a szabadságjegy vagy talán még a kegyelem megszerzése felé, amikor szabadon kereshetik majd a saját szerencséjüket, pontosan úgy, ahogy apa megálmodta őket, annyi évvel ezelőtt. Addig is, úgy gondolta, hogy lehajtja a fejét, és azt teszi, amit mondanak neki. Legalább minden este egy teli hasú kenyérrel és levessel vonult nyugovóra, ami több volt, mint amit a skóciai börtönben kapott. És bár még mindig fenyegetett a haláláig tartó akasztás, amikor a függőágyában feküdt a meleg éjszakai levegőben, a halál hűvös szorítása a torka körül olyan távolinak tűnt, mint a távoli Skócia.

Három

"Segíthetek neked megszökni" - mondta egy halk hang, bár az egész útra eljutott, mert a férfi, aki beszélhetett, egy hentesüzlet előtt állt, kötényén keresztbe fektetett karral, egyértelműen a hely tulajdonosa.

Ben fivérei nem törődtek vele - Dunstan, mert túlságosan el volt foglalva azzal, hogy Tort a bilincsbe vert lábán tartsa, miközben Tor himbálózott, a tegnap esti szempillákból származó vér átszivárgott a részecskeszínű rongyokon. Mintha a korbácsolás nem lett volna elég büntetés, arra kényszerítették, hogy úgy öltözzön, mint valami középkori bolond, és ugyanolyan keményen dolgozzon, mint bárki más, miközben láncokat viselt. Mindezt azért, mert igazat mondott, hogy a mérnökök által tervezett börtönfalak az első téli viharban leomlanak.

Bennek inkább az őrökkel kellett volna beszélnie. Nem Torstan. Lehet, hogy még így sem lett volna jó - a mérnökök nem voltak hajlandók meghallgatni egyszerű elítéltek, kőművesmesterek vagy sem, aggodalmait, de Ben talán megspórolta volna neki a korbácsolást vagy a láncokat.

"Tudom, hol lehet aranyat találni. Aranyat, amiről senki más nem tud. Gyere velem, és gazdag lehetsz. Elég gazdagok, hogy megvehessétek a hazautat, és soha többé ne dolgozzatok egy napot sem az életben. Nincs többé vas, és nincs többé ostor, soha többé." A hentes hangjában most sötétség volt, mintha felismerte volna Torstan fájdalmát. Talán így is volt - az elmúlt öt évben rengeteg elítélt kapott kegyelmet. Ben hajóján mindenki legalábbis kiérdemelte a szabadulójegyét. Kivéve a három Stone fivért, akik még mindig ugyanolyan rabok voltak, mint a megérkezésük napján.

"Több arany, mint amennyit el tudsz képzelni - harsogta a hentes, messzire révedő tekintettel.

Elég aranyat, hogy megvegyék a szabadságukat és a hazautazásukat? Talán még arra is elég, hogy Ben megtanuljon rendesen festeni?

Ben megrázta a fejét. Álom volt, hamis ígéret. Senki más nem figyelt a hentesre - talán mindenki más tudta, hogy egy őrült, aki csak ostobaságokat beszél.

"Badarság - mondta Ben. "Ha ennyi aranyad lenne, miért osztanád meg bárkivel is? A rabszolgaság törvénytelen, öregem, mert az lenne az annak, aki elfogadná az ajánlatodat."

"Nem, én megosztanám. Van elég mindazoknak, akik segítenek nekem megvédeni. Ígérem" - erősködött a hentes.

"Hol van ez az arany?" Ben kihívta őt. "Victoria? Oda nem engednek be elítélteket. Ahhoz papírok kellenek."

A hentes megborzongott. "Nem, nem Victoria. Az arany itt van." A lábával az útra taposott, mintha a lábuk alatt lenne eltemetve.

"Nyugat-Ausztráliában még senki sem talált aranyat. Hallottam volna róla, ha találtak volna!" gúnyolódott Ben. Ő is hallott volna. Fremantle éppúgy tele volt pletykákkal, mint bármelyik skóciai falu.

A hentes az orra mellé tette az ujját. "Nem, ha ez egy olyan titok, amit csak én tudok." Körülnézett, majd lehalkította a hangját. "Találkozzunk itt vasárnap éjfélkor, és megmutatom." Még egyszer végigpásztázta az utcát, mielőtt besietett a boltjába.

"Ben, mit csinálsz ott? Gyere ide és segíts nekem Torral. Azt hiszem, a börtönorvoshoz kell mennie."

Ben kötelességtudóan elindult vissza, hogy segítsen Dunstannak a bátyjukkal. Ketten együtt hazahúzták a Scott Buildingsben lévő függőágyába, a láncai minden lépésnél vészjóslóan csattogtak.

Négy

A vasárnap ragyogóan és napsütésesen virradt, tökéletes nyári nap, ha Skóciában lett volna. De Fremantle-ben tél volt, és a szél harapósan fújt. Sajnos nem elég erős ahhoz, hogy átfújja a falakat, amelyekről Tor még mindig szitkozódott.

A gyámok két családja a parton piknikezett, miközben az idősebb fiúk horgászbotjaikkal a sekély vízbe gázoltak, és kijelentették, hogy cápát fognak vacsorára.

Ben fontolóra vette, hogy megkérdezi, horgászhatnának-e máshol, vagy akár csak figyelmen kívül hagyja őket. A festménye amúgy is majdnem kész volt. Végül úgy döntött, hogy a fiúknak ott a helyük, ahol vannak - mind a parton, mind a festményén. Tovább tartana befejezni, de amúgy sem akart visszamenni a Scott-épületekhez. Jobb, ha ezen a megbízáson dolgozik, és élvezni fogja a napot a napon.

Az akvarellek illettek a mosott téli égbolthoz, és a Gage Roadsban, a Fremantle-t a Rottnest-szigettől elválasztó hajózási csatornában horgonyzó hajókhoz, amelyet tiszta időben árnyékként látott a horizonton. Ma nem. Bárcsak lett volna olaj a fiúknak, hogy jobban meg tudja különböztetni egyiket a másiktól. Így, ahogy volt, mind egyformán néztek ki, barna színben súrolva a tájba, az öböl túloldalán álló, zsindelyes tetejű épületek előtereként.

A komisszárium büszke volt a helyére, vérvörös kőrisfa zsindelyeivel a város összes többi épülete fölé magasodott. Ez volt az első épület, amelyen a testvéreivel együtt dolgozott, de nem az utolsó. Ők építették a fél várost, az utcáktól felfelé, beleértve a hamarosan megnyíló új börtönt is. Persze nem egyedül - több száz másik elítélt csatlakozott hozzájuk, mielőtt megkapták a szabadságjegyüket, és elindultak, hogy máshol találjanak munkát a kolónián belül.

"Ez nagyon szép - mondta egy női hang.

Ben átpillantott a válla fölött, és látta, hogy az egyik őr felesége nem messze áll tőle, és egy csésze teát tart a kezében. Elvette, és köszönetet bólintott az asszonynak.

"Mondtam Johnnak, hogy szeretném, ha a kandalló fölé akasztaná, hogy minden nap láthassam" - folytatta. "Különösen, ha a fiaim vannak benne. Eddig még soha nem volt festményem a családomról. Azt hittem, hogy az csak az uraknak és hölgyeknek való."

Á, szóval ő volt annak az őrnek a felesége, aki a művet megrendelte. Egy bátor asszony, aki a fél világot átutazta a férjével, hogy új életet kezdjen egy új kolónián. Ahogy Pamela is tette volna, ha élne.

Ben felsóhajtott. Pamela elragadtatásban lett volna, minden egyes percben rajzolni akart volna, amikor itt volt. Ő is arról beszélt, hogy aranyat talál, akárcsak a hentes. Talán nem is volt olyan őrült, ha valaki olyan művelt, mint ő, tudta, hogy itt aranyat lehet találni.

Ha Pamela nem halt volna meg, talán eljött volna ide vele és a gyerekeikkel, festeni, piknikezni és... Bárcsak otthon lett volna aznap este, és nem a testvéreivel. Talán meg tudta volna menteni a lányt. Bárcsak...

"Meg kellene kérnünk, hogy fessen egy esküvői portrét a mi Vickynkről, amikor férjhez megy" - mondta az egyik gondnok.

"Vicky még csak hét éves! Mire a lány férjhez megy, már rég nem lesz itthon" - gúnyolódott a felesége.

"Nem ez, vagy a testvérei. Gyilkosok, mindhárman. Megöltek egy nőt Skóciában. Igazán szörnyű gyilkosság volt, még a lord apja is sírva fakadt, amikor a bíró előtt beszélt róla, úgy hallottam. Az ilyen emberek miatt építjük azt a nagy új börtönt, elég magas falakkal, hogy távol tartsuk őket a családjainktól. Az elítéltek egy része letölti a büntetését, és kegyelmet kap, de az olyan igazi rossz almák, mint ő, életfogytiglani elítéltek lesznek. Nem bízhatunk bennük a normális, törvénytisztelő emberek közelében. Nem tudom, miért nem akasztották fel mindet, ahelyett, hogy ideküldték volna őket..."

Az őr felesége eltűnt, már nem volt elég bátor, hogy Ben mellé álljon.

Ben lehunyta a szemét. Talán egy napra elég volt a napból. "A festmény elkészült, uram - mondta. "Ha szeretné megnézni."

Az akvarell elnyerte az igazgató tetszését, és a felügyelő örömmel vitte vissza Bent a rabok barakkjába, ahol extra fejadagot kapott a munkáért. Ben csak a hóna alá dugta a csomagot, és elindult megkeresni a testvéreit.

Öt

A fegyencbarakk üres volt, kivéve a Stone testvéreket és az ajtó mellett posztoló őrt. Ben egy pillanatra meglepődött, amíg eszébe nem jutott, hogy a többi fegyencet munkaszolgálatra küldték Yorkba vagy Champion Baybe, így maradt hely a bármelyik nap érkező új hajórakománynak.

Azon tűnődött, miért nem vették be őket valamelyik munkacsoportba, de most már tudta a választ: minden szabadságról szőtt álma és terve ellenére, hogy egy nap igazi igazságot szolgáltasson Pamela gyilkosának, arra volt ítélve, hogy itt haljon meg, a börtön falai között, amit ő és a testvérei építettek. Remélte, hogy Tornak igaza volt azzal kapcsolatban, hogy a falak egy viharban leomlanak, mert másképp soha nem tudtak volna megszökni erről a helyről. Amikor a börtön elkészült, a falak belseje volt minden, amit valaha is látni fog. Örökre.

Dunstan félretett neki egy kis vacsorát, amit Ben gyorsan megevett, miközben elmondta, mit hallott a parton.

"Itt fogunk meghalni. Építettük a saját sírunkat" - fejezte be Ben.

Nincs válasz. Egyetlen szó sem érkezett egyik testvérétől sem.

"Nos?" - kérdezte.

Dunstan vállat vont. "Ha visszamehetnék az időben, és soha nem néztél volna rá arra a lányra..."

"Ne hibáztasd ezért Pamelát. Még ha soha nem is találkoztam volna vele, vagy egy szót sem szóltam volna hozzá, akkor sem mondhatjuk, hogy a hazug öböl nem ölte volna meg amúgy is, és akkor is a házunkban hagyta volna szegény holttestét, vagy a kőbányában, vagy a kastélyban, vagy valahol máshol, ahol bűnösnek tűntünk volna. Talán ha ti ketten nem ragaszkodtatok volna ahhoz, hogy azon az éjszakán elmenjünk ahhoz a jósnőhöz, a Kelpek királynőjéhez, vagy mi is volt az, akkor otthon lettünk volna, és amikor segítségért jött hozzánk, megvédhettük volna őt azzal a fattyúval szemben, mielőtt mind a négyen hajóra szálltunk volna, hogy éppen erre a kolóniára menjünk, szabad telepesekként, nem pedig láncra verve!". Ben belerúgott Tor bilincseibe, amelyek egy pillanatig csilingeltek, mielőtt elhallgattak.

Tor összerezzent, de nem szólt semmit. A szeme üveges volt, nem látott, de nem tűnt úgy, hogy láza lenne. Ben kérdőn nézett Dunstanra.

"Ez a jövőnk. Megtörték a lelkét, és te és én következünk" - mondta Dunstan. Mélyet sóhajtott, mintha már ő is feladta volna.

Nem. Ben nem engedné. "Meg kell szöknünk. Mielőtt örökre bezárnak minket abba a börtönbe. Szökjünk meg, amíg még lehet. Még ma este találkoznunk kell azzal a hentessel. Megnézni, mit tud ajánlani."

"Az őrült, aki az utcán kiabált?" Dunstan megrázta a fejét. "Ne légy bolond."

"Bolondok vagyunk, ha itt maradunk, amikor van esélyünk a menekülésre. Mit gondolsz, Tor meddig bírja még így? Most kell megragadnunk a lehetőséget, mielőtt a falak elkészülnek, és bezárják a kapukat velünk együtt." Ben szemügyre vette Tor bilincseit. "Le kell szednünk róla azokat a láncokat, különben túl nagy zajt csapnak, és elárulnak minket."

"Nem lehet..."

"Mit fognak velünk tenni, ha elkapnak? Már így is életfogytiglani börtönbüntetés vár ránk, ami nem élet. Azt mondom, menjünk a henteshez. Legalább hallgassuk meg, mit akar mondani." Ben az ablakhoz lépett. Mivel csak egy őr van, ezt senki sem fogja figyelni. Kiszállt volna az ablakon és át a falon, mielőtt bárki is okosabb lett volna.

"Ne, várj, veled megyek!" mondta Dunstan.

"Hozd el Tort is."

Hat

A hentesüzlet kirakatában gyertya égett, ezért Ben bekopogott az ajtón, amely az érintésére kinyílt. A hentes tehát várta őket.

"Gyere le a pincébe." A hentes intett a pult mögül. Bennek és a testvéreinek nem volt más választásuk, mint követni őt lefelé a lépcsőn, és a mennyezetről lelógó árnyékos tetemek között egy... úgy tűnt, hogy egy mellékhelyiségbe.

A hentes az ujját az ajkára tette, mielőtt felemelte a padot, hogy felfedje a létrát, amely a sötétségbe vezetett.

A testvérek egymásra pillantottak. Egy titkos kamra egy halállal teli pince alatt? Ez nem sok jót ígért.

"Ha az őrök eljönnek, és téged keresnek, itt nem fognak megtalálni. Mindjárt lemegyek utánad - csak egy kis frissítőért kell mennem - mondta a hentes, és elsietett. A birkatetemek imbolyogtak a nyomában.

Dunstan vállat vont. "Én megyek előre. Tor, te jössz utánam, és ha biztonságos, Ben, te utána jössz le. Ha nem biztonságos... te vagy a legalkalmasabb, hogy elmenj az őrökért."

Mert az őrök többsége úgy vélte, hogy Ben jó fiú, akit a testvérei tévútra vezettek. Ha elmondaná az őröknek, hogy valami gonoszság folyik a hentesüzlet alatt, akkor valóban hinnének neki, ahelyett, hogy megkorbácsolnák vagy vasra vernék, mint Tort vagy talán még Dunstant is.

Ez lett volna a testvérei sorsa, ha nem akasztják fel őket a szökési kísérletért, még akkor is, ha Ben könnyedén megússza.

Ben imádkozott, hogy a hentes ajánlata valódi legyen, és a jövőjükben legyen szabadság.

"Ben! Gyere le!" Dunstan sziszegte.

De a hentes már majdnem visszatért. Letette a padlóra a teás tálcát. "Elvinnéd a kekszesdobozt, amíg én viszem a teáskannát?"

Ben kinyújtotta a kezét, a hóna alá dugta a kekszesdobozt, és elindult lefelé a létrán. Dunstan csukott szemmel is tudott volna jobbat építeni ennél a rozoga szerkezetnél, gondolta Ben, miközben óvatosan haladt lefelé a görbe lépcsőfokokon. Nem volt ács, és valószínűleg jobbat is tudott volna.

De amikor kilépett a lenti barlangba, kezdte megérteni, hogy miért. A hely úgy nézett ki, mint egy bányaakna alja - fagerendák támasztották a vágott kőmennyezetet, és tartották a falakat. Még a létra mögötti mészkőfalba is vájt kéz- és lábtartók voltak vágva, mintha a létra nemrég került volna a helyhez. A falakba polcokat is vágtak, amelyeken poros dobozokat tartottak, tartalmukat vászontakarók alá rejtve.

Tor és Dunstan egy derékig érő üres polc párkányán ültek, lógó lábakkal, de amikor a hentes felemelte a teáskannát, akcióba lendültek. A sarokban álló asztalt áthelyezték a polcukhoz, és egy padot húztak mellé, hogy mindannyian asztalhoz ülhessenek és teázhassanak.

A hentes elővett a zsebéből poharakat, és bőséges adagokat töltött belőle. Ben letette a kekszesdobozt, hogy elfogadhassa a csészét.

"Igyatok, jó urak, és egyetek egy kekszet. Frissen a Market Street-i pékségből" - mondta a hentes légiesen, és felemelte a fedelet.

Tor és Dunstan kiszolgálta magát, de Ben visszautasította. A tengerparti pikniken már eleget evett belőlük, és savanyú ízt hagytak a szájában.

"Mesélj nekünk erről az aranyról, amit találtál - mondta Ben, keresztbe fonta a karját. "Nyugat-Ausztráliában hol találtátok?"

A hentes elvigyorodott. "Hát persze, hogy itt van." Az egyik ládáért nyúlt, és kivette belőle, amiről Ben rájött, hogy nem fedő, hanem egy összehajtogatott zsák. "Nézd meg magad." Aranyrögök potyogtak ki az asztalra, megcsillantak a lámpafényben.

Dunstan felkapott egy ökölnyi darabot, beleharapott, majd elvigyorodott. "Ez tényleg arany." Vonakodva tette vissza a göcsörtös rögöt az asztalra a társai közé.

Ben tekintete végigpásztázta az asztalt, végigmérte a zsák méretét, mielőtt megszámolta a falak mentén sorakozó dobozokat. "Ha mind tele van, akkor ez közel ötszáz font aranyat jelenthet! És mindezt itt találtad, a házad alatt?"

A hentes megkocogtatta az orrát. "Ha a kormányzó tudná, mi? Magukkal, elítéltekkel ásatná fel az utakat, ahelyett, hogy építené őket. De ezért kellenek nekem jó kőfaragók és ácsok. Erős férfiakra, akik tudják, hogyan kell követ vágni és alátámasztani, akik hajlandóak keményen dolgozni és megőrizni a titkomat. Férfiakra, akik jók a harcban, akik úgy védik az aranyamat, mintha a sajátjuk lenne, mert egy része a tiéd lesz. Az összes arany egy százalékát, amit kiásolsz."

"Milyen arányban?" Ben megkérdezte. Általában Dunstan szokott kérdezősködni, de a letartóztatásuk óta a legidősebb bátyja elvesztette a szikráját, a szívével együtt, ha igaz volt, amit a férfi álmában motyogott. "Ha minden munkát mi végzünk, úgy tűnik, nem kevesebb, mint egyenlő részesedést kellene kapnunk ebből a vállalkozásból. Mindegyikünknek egynegyed rész."

A hentes nevetett. "Ez tisztességesen hangzik. Rázzunk rá egyet." Kinyújtotta a kezét Ben felé.

Ben nem akarta elfogadni. Senki sem engedett ilyen könnyen, alkudozás nélkül. Valami nem stimmelt itt.

"Szükségem lenne rá írásban" - mondta Ben.

A hentes elővette a pergament, a tollat és a tintát, és Ben gyorsan kiírta az egyszerű szerződést, majd aláírta a nevét az alján, és megparancsolta a testvéreinek, hogy tegyék ugyanezt, mielőtt a papírt a hentes felé tolta. "Te is."

William Silas Pearse bekarcolta a nevét, majd visszaadta a papírt Bennek. "Tehát megegyeztünk. Igyunk rá, jó?" Megragadta a teáskannát, és újratöltötte Tor és Dunstan bögréjét. Az övé és Bené még mindig tele volt.

Mind a négyen felemelték a poharukat, összecsapták őket, és ittak. A tea kátrányízű volt, keserű, ahogy bevonja a nyelvét, mielőtt végig égetné a torka hátsó részét. Ben összeszorította a fogát, és mégis megitta. Holnap gondoskodni fog róla, hogy ő legyen a felelős a tea megfelelő elkészítéséért, ne ez a hentes.

Pearse felállt a helyéről. "Gondolom, az uraknak jól esne egy kiadós alvás, mielőtt reggel munkához látnak. A pince a tiétek - egy őrnek sem jut eszébe, hogy itt keressen titeket."

Ben körülnézett. Vajon hol várta a hentes, hogy aludjanak? Még függőágy sem volt, vagy bárhol, ahová fel lehetett volna akasztani. Se takaró... Lehet, hogy nem olyan hideg van, mint Skóciában, de Fremantle-ban még mindig tél volt, és az éjszakák valóban hidegek voltak.

Tor és Dunstan azonban már a polcok mentén nyújtózkodott, és párnának használták a kis zsákjaikat. Biztosan alvást színlelnek, hogy a hentes elmenjen, és beszélhessenek. Igen, ez volt az.

Ben az aláírt szerződést a vázlatfüzetébe dugta, majd mélyen elásta a zsákja mélyén, mielőtt a párnájának szánt üres polcra tette volna. Csak egy pillanatra feküdt le, amíg a hentes békén hagyta őket.

Pearse a saját bögréjének tartalmát a padlóra borította - Ben rájött, hogy semmit sem ivott belőle, mielőtt összeszedte a csészéket és a teáskannát, és elindult velük felfelé a létrán. A lámpást azonban az asztalon hagyta.

Ben megvárta, amíg a férfi lépteit elhalkulnak, mielőtt követte volna a létrán. A bejárati ülés könnyen felemelkedett - ha menekülni akartak, megtehették. Aminek semmi értelme nem volt, hiszen a hentes egy egész zsák aranyat hagyott ott lent velük. Az elítéltekkel együtt.

Akárhogy is nézte Ben, ennek az egésznek semmi értelme nem volt. Ha Fremantle-ben aranyat lehetett volna találni, akkor ő és a testvérei már kiástak volna valamennyit. Ha a rögök valódiak voltak, akkor nem innen származnak. Talán ezt akarta a mészáros - ingyen elítélt munkaerőt, hogy alagutakat építsenek Fremantle alatt, ahol nem találnának aranyat, de a reményében tovább ásnának.

Pearse nyilvánvalóan idiótáknak tartotta őket.

Nos, megmutatná, hogy Pearse volt itt a bolond, nem ő, vagy a testvérei. Egy zsáknyi aranyért földet kapnának, ahogyan azt akarták. Talán nem itt, ahol túlságosan ismerős lenne az arcuk, de talán Adelaide-ben, vagy valamelyik keleti gyarmaton.

"Dunstan - sziszegte Ben, és megrázta a bátyja vállát. Dunstan csak hangosabban horkolt. Nem ébredt fel.

Tor sem, még akkor sem, amikor Ben a fülébe kiabált.

Ekkor az álmosság kezdte elragadni az eszét is, és rájött, hogy biztos volt valami a teában. A teát Pearse egyáltalán nem itta meg.

Káromkodva Ben alig ért a rögtönzött ágyához, mielőtt a kábítószeres tea magával rántotta volna a sötétségbe.

Hét

Rochelle mély levegőt vett. Be akarta fejezni a felvételek szerkesztését, aztán beadta a feladatot, amire kitűnő jegyeket kapott, így biztosan átmegy ezen az egységen, és az összes többin is, hogy végre, végre befejezhesse a diplomáját, és év végén lediplomázhasson.

A pozitív gondolkodás ereje. Vagy a vonzás törvényei? Eleget hallgatott már podcastokat, amelyekben elmondták neki, hogyan fordítsa meg a szerencséjét. Biztos, hogy hamarosan megérdemelt egy kis szerencsét.

Rendben. Megkocogtatta a videószerkesztő szoftver ikonját.

FÁJL NEM TALÁLHATÓ.

"Jobb, ha csak viccelsz. Ne már megint..."

Beletúrt a menübe, és megkereste a legutóbbi fájlok listájában. Igen, ez volt az utolsó fájl, amin dolgozott. Megkoppintotta a fájl nevét.

FÁJL NEM TALÁLHATÓ.

Mindent jól csinált. Elmentette a felhőmeghajtóra, biztonsági másolatot készített a laptopján, még a vágatlan felvételekről is készített biztonsági másolatot, de azok eltűntek. Még a merevlemezen való keresés sem talált semmit.

"FUCK!"

"Kérem, ne káromkodjanak a háttérben. Élő adásba készülök, és tudod, ha túl sokat káromkodsz, újabb közösségi normák megsértését fogom kapni. Ha túl sok ilyet kapok, letiltják a csatornámat, és elveszítjük az összes szponzorunkat és reklámbevételünket, és újra kell kezdenünk mindent elölről."

Igen, ezt tudta. Elégszer elmondta neki. "Sajnálom, Jakob. Csak az van, hogy a megbízásomhoz tartozó videofájlok mind eltűntek."

Hangos, drámai sóhaj hallatszott a tartalék hálószobából, amelyet Jakob számítógépes dolgozószobának rendezett be. "Ez Jago, bébi. Ne használd az igazi nevemet, amikor dolgozom."

Igen, mert a világnak vége lenne, ha a tizenéves rajongói megtudnák, hogy olyan hétköznapi neve van, mint Jakob. Vagy pedig kiderítenék a címét, és dörömbölnének a bejárati ajtón, rajongva és autogramot követelve. Vagy egyszerűen csak összezavarodnának, és abbahagynák a nézést, ami kevesebb reklámbevételt, pénzügyi csődöt és egyéb hasonló dolgokat jelentene.

"Bocsánat. Én csak... feldúlt vagyok. Nem találom az aktáimat. Megnéznéd? Elvégre te vagy a számítógépes zseni. Én reménytelen vagyok - ez abból is látszik, hogy megint sikerült elveszítenem a dolgozatomat, napokkal a határidő előtt."

Jakob - nem tudott Jago néven gondolni rá, még ha így is kellett volna hívnia - szánakozó pillantást vetett rá. "Nem akkor, amikor épp élni készülök, bébi. Ma egy rakás új tartalmat dobtak le, és a rajongóim alig várják, hogy hallják a véleményemet, ahogy először mutatom meg nekik. Számítanak rám."

Ami azt jelentette, hogy egyáltalán nem számíthatott arra, hogy a férfi segít neki, mert miután befejezte a játékot, és azt a csatornáján közvetítette, a kora reggeli órákig vitatkozott mindenkivel, aki hozzászólt, mielőtt végül lefeküdt volna aludni, és dél utánig aludt, amikor is felébredt, és kezdte az egészet elölről.

Nem volt más választása, mint felkeresni az oktatóját, hogy hosszabbítást kérjen. Ha beviszi a laptopját, és megmutatja neki, hogy hiányoznak a fájlok, talán...

Kit akart átverni? Ebből az egységből is meg fog bukni, mint az összes többiből, aztán kirúgják az egyetemről, és élete végéig egy kávézóban fog dolgozni. Nos, ha ez a rohadt járvány valaha is véget érne, és a kávézók újra rendesen kinyithatnának, ahelyett az elviteles szarság helyett, ahol a kávézótulajdonosok minimális profitot termelnek, hacsak nem dolgoznak szinte ingyen, nem alkalmaznak személyzetet, és mindent háromszorosan fertőtlenítenek. Taceyt elég gyakran hallotta panaszkodni a korlátozások miatt.

Ó, talán Octavia, Tacey húga segíthetne. Elvégre kettős diplomát szerzett informatikából, és időnként informatikai helpdeskben dolgozott, amikor éppen nem az eszpresszógépet kezelte. Ha az egyetemre menet beugrana a Shut Up Caféba, talán elkaphatná Octaviát, és visszaszerezhetné az összes elvesztett munkáját.

Sokkal könnyebb lenne, ha Jakob csak segítene neki, ahogyan szokott. Mielőtt internethírű lett, amikor még mindketten együtt tanultak, órákat töltött azzal, hogy az összes megfelelő szoftvert feltöltötte a lány laptopjára, és beállította neki. Egyetlen probléma sem volt túl nagy - bármit megtett volna érte.

Míg most...

"NEM! NEM! NEM! Te kibaszott hülye picsa! Azt mondtam, hogy varázsolj, ribanc, nem azt, hogy csókold meg a seggét! Ha igazi lennél, levenném rólad az összes páncélodat, és a saját kardoddal addig veregetnélek, amíg el nem vérzel..."

Rochelle felsóhajtott. Tudta, hogy a férfi valójában a saját, hiányos öltözetű női avatárjával kiabál a játékban, de néha, amikor már több napja egyfolytában játszott, összekeverte őket, és elkezdett így kiabálni is. Nem segített az sem, hogy a lány tavaly az ő avatárját játszotta egy kongresszuson, és a fiú annyira izgatott lett, hogy megpróbálta elfenekelni.

Megborzongott az emléktől. Tudta, hogy vannak nők, akik szeretik az ilyesmit - vagy legalábbis egy csomó romantikus hősnő, aki ezt állítja -, de ő még aznap este boldogan elvesztette a jelmezt, és a régészek előbb bukkannának a Szent Grálra, minthogy Jakob újra megtalálja azt a fém bikinit. Még ha meg is találná, kizárt, hogy újra felvegye, és ezúttal a kard biztosan a fenekébe kerülne, mielőtt az övé közelébe kerülne.

Lássuk, hogy tetszett a rajongóknak a livestreamjét nézni.

Jakob sikoltozós dühöngése folytatódott, ezért a lány elindult kifelé, hogy azt tegye, amit mindig is tett, amikor az élet túl frusztrálóvá vált - megszabadította az udvarukat a kövektől. Nem számított, hogy hányat szedett fel, mindig volt még száz, ami várta. Apró mészkőkavicsok, némelyik olyan kicsi volt, mint a körme, és néha egy akkora, mint az ökle. Nem volt biztos benne, hogy az emberek dobálták-e őket az öregedő mészkőfalra, vagy maguktól leestek a falról, megelégelve, hogy több mint egy évszázada a levegőben lógnak.

Ma este megtöltötte a zsebeit kaviccsal, majd a falra lépett. Innen átlátott Fremantle-re, egészen a tengerig. Vagy a művészeti főiskola oválisán át a mögötte lévő épületekig, attól függően, melyik irányba nézett. Ezúttal az iskola felé fordult, pontosabban az út felé, amely elválasztotta a hátsó kerítést az ováltól. Az út egy tengernyi pocsolya volt, amely végig húzódott az úttesten.

Ha jól megdöntötte a szöget...

Rochelle egy követ csúsztatott át a legközelebbi pocsolyán. A kő végigcsúszott a vízen, kétoldalt egy-egy kisebb hullámot vetve, amíg a járdaszegélyhez nem ért, és meg nem állt. A második köve felpattant a másik oldalon lévő gyalogútra. A harmadik az út túloldalán lévő alacsony falnak csapódott, majd egy csobbanással visszapattant a pocsolyába.