A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ina May Gaskin: Birth Matters. 2011, Seven Stories Press, New York, USA

Copyright © 2011 by Ina May Gaskin

Hungarian translation © Béres Edina, 2022

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva

Borítóterv: Jon Gilbert

A címlapon Ina May és az újszülött Samuel képe látható Ina May Gaskin Spirituális bábaság című könyve 4. kiadásának 317. oldaláról, (Book Publishing Co., 2002). Újranyomtatva a kiadó engedélyével.

Fordította Béres Edina

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-707-8

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Ezt a könyvet azoknak a hős férfiaknak és nőknek ajánljuk, akik saját karrierjüket tették kockára annak érdekében, hogy a lehető legjobb ellátást nyújthassák az életadó nők és újszülöttjeik számára

TARTALOM

Előszó

A szülés és a szüléstörténetek meghatározó jelentősége

Jegyzetek

ELŐSZÓ

A szüleim házassága nagyon fiatalon tönkrement, én pedig, mint az elsüllyedt hajó egyetlen túlélője, tizenévesen a felnőttek világába sodródtam. Tizenhat éves koromra már több állásra, saját lakásra és olyan erős túlélési képességre tettem szert, amely a személyes legyőzhetetlenségem érzésén alapult. Miután önbizalommal és rátermettséggel vérteztem fel az identitásomat, félelem nélkül folytattam tovább az életemet, felvilágosult kiskorúként. Cserébe csodálatos zenei karrier lett a jutalmam. Nagyszerű kaland, amely színpadról színpadra vezetett szerte a világon, és tovább erősítette az önálló, független önképemet. Harminchat évesen, amikor várandós lettem, alig vártam a szülést, és egy belső hang folyamatosan azt erősítette bennem, hogy könnyű szülésem lesz: ugyanúgy fogom átvészelni, ahogy az életemben minden mást is, elakadás nélkül. Úgy döntöttem, hogy otthon szülök egy nagyon szerény bábaasszonnyal, mivel ellene voltam a félelemkeltésnek, amely meglátásom szerint sok nőt a kórházakba és az orvosok irányító kezei közé vezet. Ma is kiállok a döntésem mellett, és úgy gondolom, mindenben igazam volt, egyetlen dolgot kivéve: a szülésem nem lett könnyű. Sötét és időnként félelmetes utazás volt, amely előre nem látott helyekre vezetett, beleértve az addigi szilárd identitástudatom megkérdőjelezését is.

Egy késő este, három héttel a „kiírt időpont” előtt, elfolyt a magzatvizem. Hajnalig fennmaradtam, és izgatottan firkáltam a naplómba, miközben a párom mélyen aludt az emeleten. Reggel aztán bementem a kórházba, hogy bizonyosságot szerezzek afelől, hogy ez a furcsa folyás valóban magzatvíz volt-e. Ott határozottan javasolták a kórházi felvételemet és a gyógyszeres szülésindítást, mert „fennáll a fertőzés veszélye”. Mivel jobban hittem az anyatermészet bölcsességében, mint az orvosok bölcsességében, hazamentem. A következő néhány nap során a vajúdásom hol erősödött, hol csillapodott, de a harmadik álmatlan éjszaka közepén rájöttem, hogy fejjel előre a kimerültség kőfala felé tartok, és ösztönösen elkezdtem fel-alá járkálni a lépcsőn, hogy beindítsam az addig nem igazán egyenletes vajúdásomat. Ez bevált, és sikeresen eljutottam a tolófájásokig, de mivel nagyon gyenge voltam az alváshiánytól, öt órán keresztül sikertelenül toltam. Az összehúzódásaim egyre erőtlenebbek és erőtlenebbek lettek. Valahonnan a háttérből hallottam a bábám hangját: „Azt hiszem, be kell mennünk a kórházba.” Kaptam egy csésze teát sok mézzel, és néhány nagyon fontos tanácsot: „Próbáld meg abbahagyni a nyomást, és pihenj most annyi fájáson át, amennyin át csak lehet. Hátha a cukor újult erővel tölt fel.” Ott feküdtem a válság és a delírium sötét tengerében, amíg a napnál is világosabban megéreztem, ahogy a cukor bejut a véráramomba. Megvártam, amíg a tea teljes ereje átjárta a testem, majd a fülemben csengő „azt hiszem, be kell mennünk a kórházba” szavakra gondolva visszahívtam a szerelmemet és a bábáimat magam mellé. „Oké, most” – mondtam, és addig toltam, amíg Istennek hála ki nem bukkant a lányom feje.

Ha újra kezdhetném, több asszonyi segítőtársat hívnék magam köré. Magabiztos nőket, hogy öleljenek át, ringassanak, biztassanak, duruzsoljanak körülöttem, és segítsenek átlendülni a félelmeken. Bár ez volt a legfájdalmasabb élmény, amit valaha átéltem, nem bántam meg, hogy természetes úton szültem.

Túlságosan elkényelmesedett társadalmunk egyik buktatója az az elképzelés, hogy a fájdalom rossz dolog, amelyet mindenáron el kell kerülni. Hatalmas gyógyszerbirodalmakat építettünk fel, melyek célja a fájdalom elfedése, elfojtása és kiirtása az életünkből, még a lelki fájdalomé is. Arra tanítottak bennünket, hogy a fájdalmat ellenségnek tekintsük, ne pedig tanítónak. Pedig a fájdalom a növekedéshez, az átalakuláshoz vezető út. A fájdalom minden emberi bölcsesség történetének része. A menstruációval és a szüléssel járó fájdalom (még az érzelmi fájdalom is) az ár, amit fizetünk azért, hogy a teremtés véres, lüktető, öntörvényű isteniségével kapcsolatba léphetünk. Mindezek a tapasztalások pedig a női bölcsességünk legbenső magját képezik. A szó szoros értelmében való megtapasztalása az élménynek, hogy

az én testem a te tested,

a te véred az én vérem,

nagyszerű betekintést enged a dolgok menetébe. Egy magabiztos szülő nő fontos tanító lehet a dolgok folytonos változásait, az élet iránti alázatot és összefüggéseket illetően mindenki számára (beleértve saját magát is). De mi van akkor, ha az egészségügyi intézmény, amely azt állítja, hogy megmenti a nőket a fájdalom és a veszély rémétől, egyúttal kizárja őket a saját felségterületükről?

Sok olyan barátnőm van, aki már szült. Legtöbbjük kórházban, számtalan beavatkozással, és megdöbbentően sokan császármetszéssel. Fiatal, egészséges, életerős nők. Zavarba ejt, hogy engem, a művelt, kivételezett helyzetben lévő nőt a huszonegyedik századi Amerikában olyan asszonyok vesznek körül, akik elhiszik, meg kell menteni őket, és mivel nincs lehetőségük megtapasztalni az ellenkezőjét, talán örökre elhiszik. Tágra nyílt szemmel néznek rám, és azt mondják: „Én nem tudtam volna végigcsinálni azt, amit te!”, és a szívem megszakad, miközben magamban azt gondolom: „De igen, te is végig tudtad volna csinálni! Sőt, fogadok, hogy jobban is végigcsináltad volna!” Hogyan tudtak ezek az egyébként életerős fiatal nők ilyen megkérdőjelezhetetlenül belebújni a bajba jutott kislány szerepébe, amikor eljött a gyermekvállalás ideje? Hogyan győzték meg őket arról, hogy „nem tudják megcsinálni”?

Gaskin asszony ragyogó fénysugárként világít a felejtés sötét szakadékába. Ezzel a könyvével ismét nemcsak gyakorlatias és megbízható információkat tár elénk a várandóssággal és szüléssel kapcsolatos hatalmas tapasztalatából, hanem lehetőséget ad arra is, hogy emlékezzünk a szülés erejére és céljára. Vele együtt hiszem, hogy mérhetetlenül nagy hatása van annak, ha az ellenkezőjére fordítjuk az ősi, női tudás e legmélyebb pillanatát. A várandósság és a szülés a nők életében olyan kiemelt időszak kell, hogy legyen, amikor kapcsolódnak más nőkhöz, a női tudás erejéhez (ha eddig még nem tették volna), és tudatára ébrednek önmaguknak és saját képességeiknek. Mi történik, ha évezredek női bölcsességét maga alá temeti a befolyásos férfiak és gépeik futóhomokja? Mi történik, ha a nők elveszítik az életük alapvető folyamatai feletti irányítást? Mi történne, ha ehelyett a nőket arra bátorítanák, hogy higgyenek önmagukban, a testükben és az ösztöneikben? Mi lenne, ha az anyák iránti megbecsülés és tisztelet légköre uralkodna, amelyben a nőket arra biztatnák, hogy bátran férjenek hozzá saját maguk és női felmenőik erejéhez és bölcsességéhez? Mi lenne, ha a társadalom végre elismerné, milyen fontos jelentősége van annak, hogy hogyan születünk?

Érdekes olvasni a könyvben Gaskin beszámolóját arról, hogy miként próbált kapcsolódni útközben a feminista hegemóniához. Ahhoz, amely túlságosan gyakran próbálja elmosni a határokat férfiak és nők között, illetve amely arra összpontosít, hogy a nők milyen jól tudnak érvényesülni a patriarchális keretek között, ha kapnak rá egy csipetnyi esélyt. Gaskin szavait olvasva azonban az jut eszembe, hogy ő nem új válaszok felé mutat, hanem egy ősi ösvényen indul el visszafelé, hogy új kérdéseket tegyen fel. Arra hív minket – nőket és férfiakat –, hogy utazzunk vele vissza saját folyóink forrásához, hogy megnézzük, merrefelé vezethetnek még ezek a vizek.

Nagyon szeretném, ha ezt a könyvet nemcsak várandósok, hanem minden nő, sőt férfi is elolvasná. Véleményem szerint jól tennénk, ha korunk nagy filozófiai hozzájárulásai között ismernénk el Gaskin írásait. Bízom benne, hogy önöknek ugyanolyan nagy szolgálatot tesz majd ez a könyv, mint nekem, a családjuk megteremtése során és azon túl is.

Ani DiFranco
2010. szeptember

ELSŐ FEJEZET

A SZÜLÉS ÉS A SZÜLÉSTÖRTÉNETEK MEGHATÁROZÓ JELENTŐSÉGE

A szülés, történjék bárhogy, meghatározó jelentőséggel bír. Mindannyiunk számára ez az élmény adja az alapokat életünk kezdetén, amelyekre a továbbiakban építkezni fogunk. Ez az első inger, ez a kapu, amelyen átlépve szert teszünk az első benyomásainkra a világról, amelybe anyánk testéből megérkezünk. Ez az esemény minden anyát átjár, átformál a lelke legmélyéig. Azt, hogy a nők hogyan viszonyulnak a saját testükhöz és a kisbabájukhoz, mélyen meghatározzák mindazok az élmények, amelyek a szülés körüli időszakban érik őket.

© Harriette Hartigan,
http://harriettehartigan.com

Függetlenül attól, hogy a társadalom miféle és mekkora nyomást gyakorol ránk, a várandósság, a vajúdás és a szülés mindenképp rendkívül erőteljes változásokat hoz magával a nők testében, lelkében és egész életében is, akár természetes úton, akár császármetszéssel adtak életet gyermeküknek. Ebből következik, hogy a szülés körüli ellátás szervezettsége és minősége számottevő hatást gyakorol a társadalomra. Egy olyan társadalom, amely nem értékeli méltó módon az életadó anyákat és magát a születés folyamatát, kénytelen lesz elszenvedni ennek a bánásmódnak a negatív következményeit. A jó életkezdet viszont pozitív változásokat hoz magával, ezért a saját érdekünkben érdemes gondoskodnunk arról, hogy a lehető legjobb ellátást nyújtsuk az anyáknak és kisbabáiknak ebben a hatalmas horderejű, mindent meghatározó életszakaszban.

A születés mikéntje azért is fontos, mert a várandósság és a szülés pótolhatatlan és egyedülálló lehetőséget biztosít a nőknek arra, hogy felfedezhessék legmélyebb valójukat: elméjüket, testüket és ösztönös természetüket. Az önmegismerés belső útja segít felkészülni az anyaság nehéz és alábecsült munkájára egy olyan modern világban, amely tele van még az emberiség történelmében is különlegesnek számító összetett kihívásokkal és feladatokkal.

Az életadás eredendően női képesség. Szent erő rejlik benne. Ez a természet egyik olyan alapvető, ismétlődő eseménye, amelynek megtapasztalása a nők privilégiuma és az emberi teremtés egyetlen olyan formája, amelyben a férfiak nem részesülhetnek. Miért ne akarnánk hát felfedezni ezt a különleges területet?

Ebben a könyvben a „szent” szót tudatosan a szülésre alkalmazva, nem pedig vallási alapon használom. Arra utalok vele, hogy a szülés kellőképpen jelentőségteljes esemény ahhoz, hogy megfelelő figyelmet érdemeljen azok részéről, akik részt vesznek az életadó nők körüli gondoskodásban. Azt is jelzi ez a szó, hogy a szülés erejének semmibe vétele mélységes diszharmóniát és tudatlanságot képes teremteni a világban.

A szülés az élet legmegerősítőbb élménye lehet – beavatás a testünkkel-lelkünkkel kapcsolatos tudatosság új dimenziójába –, de lehet ennek épp az ellenkezője is, ha az újdonsült édesanya elveszíti a saját magába vetett hitét, elveszíti erejét, önbizalmát, és esetleg úgy érzi, mintha egy gonosz természeti erő vagy istenség azért teremtette volna a testét, hogy azáltal büntesse őt a vajúdás és a szülés során. A szülést követheti erőt adó, túlcsorduló boldogság, öröm és olyan mértékű eufória, hogy az soha nem felejtődik el, azonban követheti depresszió is, amely idegenné teszi az anyát saját maga és mások számára, akik ismerik őt. Rendkívül széles skálán mozog a szülés lehetséges hatásainak tartománya, és az, hogy végül milyen élménnyé válik, függ a nők tapasztalataitól, ismereteitől, életmódjától, a várandósság alatti egészségi állapotuktól, a választási lehetőségeiktől, amelyeket a szülészeti ellátó rendszer tesz elérhetővé számukra, és attól is, hogy milyen bánásmódban van részük, amikor elérkezik a szülés ideje.

A hagyományos kultúrák világszerte mindig is a nők felségterületének tekintették a szülést. Az egymással soha nem érintkező őslakos kultúrák mind egyöntetűen evidensnek vették, hogy mivel csak a nők tudnak szülni, ezért a nők a legkompetensebbek annak eldöntésében, milyen ellátásra van szükség a várandósság, a szülés és a gyermekágyas időszak során. Ez még azokban a törzsi kultúrákban is így volt, amelyekben a férfiaknak fontos szerep jutott a várandósság és a szülés során: a nőknek – és különösképp a bábáknak – ezekben a kultúrákban is kiemelt szavuk volt (és néhány távoli helyen még ma is van) annak meghatározásában, hogy melyek is lehetnek ezek a bizonyos férfiszerepek.

Milyen hatalmas a kontraszt az ilyen jellegű gondolkodásmód és aközött, amelyet az amerikai közvélemény nagy része képvisel ma! Itt – és sajnos egyre több országban – a nőknek nagyon csekély beleszólásuk van, ha van egyáltalán abba, hogyan bánjanak velük a várandósságuk és szülésük idején. Ezek azok az országok, ahol a bábaság vagy már nem is létezik, vagy oly mértékben perifériára szorult, hogy nincs érdemi beleszólása a dolgok menetébe. Ez a fajta rendkívül medikalizált szülészeti ellátás vált általános gyakorlattá például Mexikó, Brazília, Kína, Venezuela urbanizált területein. Thaiföldön például a császármetszések aránya négy-ötszöröse az Egészségügyi Világszervezet (WHO) által biztonságosnak tartott értéknek. 1985-ben, azután 2007-ben újra a WHO konszenzuskonferenciákat hívott össze, hogy felülvizsgálják a szülés során alkalmazott technológiákkal kapcsolatos tudományos bizonyítékokat. Ezeken a konferenciákon jó néhány meghatározó ajánlás született, többek között például az, hogy a császármetszések aránya soha ne legyen nagyobb az összes szülés 10–15%-ánál.[1] A fent említett országok magánklinikáin azonban a császármetszések aránya akár a 90–95%-ot is eléri! Azok az orvosok, akik a mentoraim voltak az 1970-es években, elborzadnának, ha hallanák, hogy ilyen magas műtéti ráták fordulhatnak elő valós orvosi indokok nélkül bármely országban, hiszen ők jól tudták, hogy a szükségtelen műtétek életeket veszélyeztetnek, s ezáltal éppen az ellenkezőjét teszik annak, amit az orvosi ellátásnak tennie kellene.

2004-ben történt, hogy egy brazil kórház nagy forgalmú szülészetén tettem hivatalos látogatást, és miután körbevezettek, lehetőségem nyílt végignézni egy tervezett császármetszést. A folyosón álltunk a leendő édesanya férjével, aki szörnyen ideges volt, és a műtő ajtaján lévő kisablakon keresztül néztük a műtéti előkészületet. Az anya félelemtől reszketve feküdt a T alakú műtőasztalon, két kinyújtott karját a csuklóknál fogva az asztalhoz szíjazták, egy nővér gyorsan leborotválta a szeméremtestét, és lefertőtlenítette a hasát. Nem kapott vigasztaló szavakat a megpróbáltatásai során. Világosnak tűnt számomra, hogy bár retteg a császármetszéstől, nyilván még jobban félt a vajúdástól és a szüléstől, különben nem egyezett volna bele a műtétbe. Ebben a kórházban volt ugyan szülőszoba is, de megmutatták nekem az előző havi szülési napló bejegyzéseit, és mindössze két asszony választotta a természetes szülést. Több száz nő döntött tehát a császármetszés mellett, ami pedig néhány ritka kivételtől eltekintve nem volt orvosilag indokolt. Azon kaptam magam, hogy tűnődöm, vajon ismer-e ez az anya egyáltalán bárkit, aki úgy szült, ahogy a nagymamái vagy a dédmamái szültek. Biztosan nem volt tudomása róla, hogy az ő testében is ott él a tudás és a képesség, hogy hüvelyi úton szüljön, anélkül hogy sérülés érné őt vagy a babát, és hogy a szülés lehet boldog és beteljesítő esemény is.

Ahogy néztem őt, eszembe jutott egy előadás a szülésről, amelyet néhány nappal azelőtt tartottam Brazíliában, egy pszichológushallgatókkal zsúfolásig megtelt teremben. Azon női hallgatók, akik már maguk is édesanyák voltak, mind császármetszéssel adtak életet a gyermeküknek. Amikor arról beszéltem, hogy a nők képesek arra, hogy érzéstelenítés nélkül szüljenek hüvelyi úton, és hogy az ilyen szülés bizony lehet örömteli élmény is, a legtöbben hitetlenkedve néztek rám. Amikor mutattam nekik egy fotót egy nőről, aki épp természetes úton ad életet a gyermekének, és az arca ragyog az extázistól, csak a férfihallgatóknak volt merszük, hogy ránézzenek a képre. Úgy tűnt, hogy közülük néhányan szeretnének többet megtudni a dologról. Megdöbbentett viszont, hogy minden nő lehunyta a szemét, és egy pillantást sem voltak hajlandóak vetni a képre, pedig biztosítottam őket róla, hogy az asszonyt nem kellett összevarrni, és nem vesztett sok vért a szülés során. Ezek a fiatal brazil diáklányok – más, hasonló korú amerikai nőktől eltérően, akiknek már korábban megmutattam a fotót – annyira rettegtek a szüléstől, hogy minden abbéli kíváncsiságukat, hogy miként is működött a nő teste a szülés során, elnyomta a félelem meg a technológiába vetett megkérdőjelezhetetlen, babonás hit. Na, ez az igazi rettegés!

Kétségtelen, hogy számos olyan országban, ahol magas a császármetszések száma, sok egészséges nő választja, illetve maga kéri a műtétet, annak ellenére, hogy az orvosilag nem indokolt. Vitatható azonban, hogy az ilyen esetek többségében a választásuk tulajdonképpen valódi választás-e, hiszen döntésük során a technológiával és a műtéttel kapcsolatos hiedelmek párosulnak a saját testük működésére, illetve a születés folyamatára vonatkozó félelmekkel és tévhitekkel. Ugyanez vonatkozik azokra a nőkre is, akik alávetik magukat férjük vagy más családtagjaik döntéseinek, illetve azokra, akiket a média és a legújabb, minden tudományos alapot nélkülöző kulturális divatirányzatok meggyőztek, hogy a császármetszés biztonságosabb, mint a hüvelyi szülés. A legtöbb esetben ez nem igaz, sőt a császármetszés nagyobb veszélyekkel járhat az anyára és a gyermekre nézve, mint a normál szülés. Itt az ideje, hogy az embereket felvilágosítsák erről a tényről. A túl sok műtét beláthatatlan veszélyeket rejt, és többek közt ez az egyik oka a viszonylag magas szülés körüli anyai halálozási aránynak a fent említett országokban. Ezzel szemben azok az országok, amelyek bíznak a szülés természetes folyamatában, és ahol bábák kísérik a szülések java részét, sokkal jobb statisztikákkal rendelkeznek. Finnország, Izland, Norvégia, Dánia, Svédország, Hollandia, Belgium, Németország, az Egyesült Királyság (UK) négy tagországa és legalább huszonnyolc további ország mind jobban teljesít ebben a tekintetben, mint az Amerikai Egyesült Államok, bár ezekben az országokban is egyre gyakoribb a szülési technológia használata, amely hajlamos aláásni sok nőnek a saját, veleszületett képességébe vetett hitét, hogy természetes úton képesek életet adni a gyermeküknek. Ahol a császármetszés válik a normává a természetes szülés helyett, ott az anyai halálozási arányok elkerülhetetlenül emelkednek.

A jelenlegi helyzet azt mutatja az USA-ban és sok más országban is, hogy egyre inkább megtagadják a nőktől azt, ami mindegyiküknek járna, és ami talán a legerősebb és legősibb élmény, amit csak megtapasztalhatnak: a jogot arra, hogy orvosi beavatkozás nélkül szülhessenek, hacsak a beavatkozás nem feltétlenül szükséges. A nőket arra tanították, hogy elhiggyék, fel kell áldozniuk magukat azért, hogy gyermeket hozhassanak a világra – és hogy a baba javának érdeke egyben azt is jelenti, hogy az anyának nagyobb kockázatnak kell kitennie magát, még akkor is, ha ez olyan császármetszést jelent, amelyre nincs orvosi indok. Például nagyon sok nőnek azt tanítja a rendszer, hogy ha a köldökzsinór a baba nyaka köré van tekeredve, akkor mindenképp veszélyes hüvelyi úton szülni, holott valójában szinte kivétel nélkül minden olyan kisbaba, akinek a köldökzsinór a nyaka körül van (ez az összes szülésnek talán az egyötödét érinti), biztonságosan megszülethet hüvelyi úton. Másoknak azt tanítják, hogy van valami eredendően veszélyes abban, ha a várandósság a 42. héthez érkezik, és ez önmagában is elegendő indok a szülésindításra, még akkor is, ha köztudott, hogy a szülésindítás nagy eséllyel vezet császármetszéshez. A szülés „kiírt” időpontja valójában csak becsült dátum, nem több találgatásnál, amelyről sokkal gyakrabban derül ki, hogy téves, mint ahogy azt a legtöbb ember gondolná.

Ezzel a könyvvel az az egyik feltett szándékom, hogy nagyobb mértékű szerepvállalásra szólítsam fel a nőket a szülészeti ellátás protokolljának kialakításában, továbbá a fiatal nők és férfiak szüléssel kapcsolatos képzésére, oktatására vonatkozóan. A legnagyobb szava ezekben a kérdésekben azoknak a nőknek kellene, hogy legyen, akik teljes mértékben tisztában vannak a női test természetes működésének sajátosságaival, és minden olyan nőt be kellene vonni a nők körüli ellátásba, akik a társadalmi egyenlőség kérdését és az emberi jogokat képviselik. Az, ahogyan egy kultúra a szülő nőkkel bánik, jó mutatója annak, hogy mennyire értékeli és becsüli az adott társadalom a nőket és teljesítményüket. És természetesen be kell vonni a folyamatba az apákat, férjeket, fivéreket és minden olyan férfit, akik számára fontosak az életükben jelen lévő nők. Ennek minden országban meg kellene történnie, de különösen fontos az anyák és a bábák bevonása azokban az országokban, ahol vagy túl kevés az olyan beavatkozás, amelyekre néha szükség van a szülés során, vagy épp ellenkezőleg: túl sok beavatkozás történik. Mert mind a kétféle rendszerhiba nők életébe kerülhet.

Szeretném, ha azok a nők, akiknek már volt császármetszésük, tudnák, hogy nem ítélem el őket, amiért műtéti úton szültek. Megértem és tudom, hogy a császármetszésnek sokféle bonyolult oka lehet, és igyekszem tartózkodni attól, hogy ítélkezzek mások döntései felett. Ugyanakkor a császármetszésről a köztudatban élő sok tévhit és hiányos információ ahhoz vezethet, hogy a nők a tények ismerete nélkül döntenek.

A legfrissebb kutatási eredmények azt mutatják, hogy nincs minden teljesen rendben a szülészeti ellátás kérdésével az Amerikai Egyesült Államokban – az anyai halálozási ráta ugyanis meredeken emelkedik néhány államban, ugyanakkor az egy főre jutó szülészeti ellátás költségei két-háromszor olyan magasak, mint a hasonló gazdasági mutatókkal rendelkező más országokban. Sőt, néhány városunkban az anyai halálozási arány rosszabb, mint egyes, jóval kedvezőtlenebb anyagi erőforrásokkal rendelkező országban: Costa Rica, Kuba, Bulgária, Horvátország, Magyarország, Macedónia és Szlovénia csak néhány kiragadott példa azok közül az országok közül, amelyek a szülészeti ellátásra szánt forrásokat megfelelőbben hasznosítják.

Ezzel a könyvvel nem az a szándékom, hogy rábírjam azokat a nőket, akik el akarják kerülni a várandósságot, hogy változtassák meg a véleményüket. Arról azonban igenis szeretném meggyőzni még azokat a nőket is, akiket egyáltalán nem érdekel az anyaság, hogy az örömteli és biztonságos szüléshez való jog ugyanolyan fontos, mint a gyermekvállalás vagy a nem gyermekvállalás melletti döntés joga. Úgy gondolom, kiemelkedő értéket képvisel, ha mélyebben foglalkozunk az anyaság témakörével, és megpróbáljuk felfedezni, mi köze lehet mindennek a nők szerepvállalásának kérdéséhez. El kell mélyülnünk annak megértésében, hogy mi volt a szerepünk nőként a múltban, és hogy a múlt hogyan alakította és gyakran torzította el a testünkről és önmagunkról való ösztönös tudásunkat, különösen a várandósság és a szülés területén.

A TERMÉSZETES SZÜLÉS MOZGALOM FILOZÓFIÁJA

A természetes szülés filozófiája, amely az 1950-es és 1960-as években az Amerikai Egyesült Államokban indult és napjainkban is jelen van a világ számos országában, a természet iránti alapvető tiszteletre épül, elismerve, hogy a természet többnyire helyesen cselekszik a szülés során. E szerint a filozófia (én inkább úgy fogalmaznék, hogy „megfigyelés”) szerint a várandósság nem betegség, amely kezelésre szorul, hanem élettani állapot; és a természet a nőt tökéletesre tervezte. A néhai G. J. Kloosterman professzor, a befolyásos és ékesszóló holland szülészorvos igencsak találóan fogalmazott, amikor azt írta: „Egészséges nők spontán szülését nem tehetjük tökéletesebbé, mint amilyen önmagában. A spontán és normál szülés folyamatát olyan tökéletesen összehangolt események sorozata jellemzi, hogy mindenfajta beavatkozás csak kibillentheti optimális útjáról.”[2] Ez a filozófia természetesen elismeri, hogy időnként kialakulhat kóros vagy veszélyes szövődmény még egészséges nőknél is, és hogy valamely hatékony technológia (például műtét) alkalmazása ilyen esetekben életmentő lehet. Elutasítja azonban a nagy teljesítményű technológiák akár megelőző, akár rutinjellegű alkalmazását.

A Koalíció a Szülészeti Szolgáltatások Javításáért (CIMS) alapelvei egyértelműen fogalmazzák meg a természetes szülés filozófiáját:

•  Normalitás: kezeljük a szülést természetes, egészséges folyamatként.

•  Megerősítés: a szülő nő és családja számára a szüléshez szükséges támogató, érző és tiszteletteljes ellátást biztosítsunk.

•  Autonómia biztosítása: tegyük lehetővé a nőknek, hogy pontos információk alapján hozhassanak döntéseket, és biztosítsuk számukra a hozzáférést a lehetőségek teljes tárházához az ellátás során.

•  Mindenekelőtt és legfőképp ne ártsunk: kerüljük a vizsgálatok, eljárások, beavatkozások, gyógyszerek, korlátozások rutinszerű alkalmazását.

•  Felelősség: biztosítsunk bizonyítékokon alapuló ellátást, amelyet kizárólag az anyák és újszülöttjeik igényeihez igazodva használjunk.[3]

A természetes szüléssel kapcsolatos alapelvek egy másik csoportját 2000-ben, a brazíliai Fortalezában megrendezett, a szülés humanizálásáról szóló nemzetközi konferencián dolgozták ki. Ezek az alapelvek a kisbabák születésének optimális módját vázolják fel:

•  A humanizált szülés azt jelenti, hogy a szülő nő van a középpontban, és az ő (nem pedig az orvosok vagy bárki más) döntései alapján és beleegyezésével történhet csak meg vele bármi a folyamat során.

•  A humanizált szülés annak megértését is jelenti, hogy a szülészeti ellátás fókuszában a közösségi alapú, vagyis intézményen kívüli alapellátás áll, nem pedig a kórházi (szakorvosi) ellátás.

•  A humanizált szülés azt is jelenti, hogy a bábák, ápolók és orvosok mindannyian egyenrangú partnerként, egymást kölcsönösen tiszteletben tartva dolgoznak együtt.

•  A humanizált szülés olyan szülészeti szolgáltatások összességét jelenti, amelyek megalapozott tudományos bizonyítékokra épülnek, beleértve a technológia és a gyógyszerek bizonyítékokon alapuló alkalmazását is.[4]

A természetes szülés filozófiáját valló nők lehetőséget szeretnének kapni arra, hogy a vajúdás és a szülés során inkább az emberi kapcsolatokra helyeződjön a hangsúly a gépi felügyelet helyett. Tisztában vannak azzal, hogy a sebészek és az orvosi technológia néha szükségesek, bár, tegyük hozzá, nem tévedhetetlenek. Tudják, hogy – az emberi mohóság, törtetés, türelmetlenség, intézményesített tudatlanság és hiszékenység realitásait figyelembe véve – a különféle eljárások és szerek helyett inkább az egészséges emberi test ösztönös képességeiben célszerű megbízni, függetlenül attól, hogy mennyire elismert, tekintélyes és látszólag hiteles az a forrás, amely ennek az ellenkezőjét képviseli. Ahogyan a fáradhatatlan kutató és írónő, a néhai Barbara Seaman fogalmazott: „A nők egy része elfogadja az orvosi aggályokat. Azoknak viszont, akik nem hajtanak fejet a túlzó aggodalmak előtt, rendkívül nehéz korrekt egészségügyi információkhoz jutniuk.”[5]

JEGYZETEK

A SZÜLÉS ÉS A SZÜLÉSTÖRTÉNETEK MEGHATÁROZÓ JELENTŐSÉGE

1  World Health Organization, „Having a Baby in Europe”, Public Health in Europe 26 (1985): 85.

2  G. J. Kloosterman, „Why Midwifery?” The Practicing Midwife 2, no. 2 (Spring 1985): 5–10. Lásd www.inamay.com/?page_id=249.

3  További információ: www.motherfriendly.org

4  M. Wagner, „Fish Can’t See Water: The Need to Humanize Birth,” International Journal of Gynecology and Obstetrics 75, (2001): 25–37.

5  Barbara Seaman, „Dear Injurious Physician,” The New York Times, December 2, 1972.