– részlet –

Fordította Mihályi Zsuzsa

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

A mű megjelenését az Instytut Książki © POLAND Fordítási Programja támogatta.
This publication has been supported by the © POLAND Translation Program.

Rzeczy, których nie wyrzuciłem
Wydawnictwo Karakter, Kraków, 2017
Copyright © by Marcin Wicha, 2016
Hungarian translation © Mihályi Zsuzsa, 2021
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2021

TYPOTEX VILÁGIRODALOM
ISSN 2064-2989
ISBN 978 963 493 154 6

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Főszerkesztő: Horváth Balázs
Felelős szerkesztő: Laik Eszter
Borítóterv: Somogyi Péter
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Előszó

Ez a történet a tárgyakról szól. Meg a beszédről is. Vagyis – szavakról és holmikról. Az anyámról is szól ez a könyv, ezért nem lesz valami vidám.

Régebben úgy gondoltam, hogy addig emlékszünk az emberekre, amíg le tudjuk írni őket. Most azt hiszem, pont az ellenkezője igaz: addig vannak velünk, amíg ezt nem tudjuk megtenni.

Csak az elhunytak kerülnek a tulajdonunkba, miután képpé vagy pár mondattá egyszerűsítettük őket. Háttéralakok. Most már tudjuk – ilyenek voltak, vagy olyanok. Most összegezhetjük az egész küzdelmet. Kibogozhatjuk a következetlenségeket. Kitehetjük a pontot. Beírhatjuk a végeredményt.

De még nem emlékszem mindenre. Amíg nem tudom leírni őket, addig még élnek egy kicsit.

Negyven évvel ezelőtt – nem világos, miért pont ez a beszélgetés rögzült az emlékezetemben – a Lengyel Rádió egyik oktatóműsorát szidtam, mire anyám kijelentette: „Nem lehet mindent vicces sztorivá alakítani az életben.” Tudtam, hogy igaz. Mégis megpróbáltam.

A dizájnról szóló könyvemben említettem, hogy a Ty i Ja magazin példányaiból hiányoztak az ételrecepteket tartalmazó oldalak. Most megírom, hogyan találtam meg őket.

1

Anyám konyhája

A hagyaték

Anyám nem beszélt a halálról. Csak egyszer. Határozatlan kézmozdulattal intett a polcok felé:

– Mit csinálsz majd ezzel itt mind?

Az „itt mind” egy olyan bútor-összeállítást jelentett, amilyet az IKEA-ban vesz az ember. Fémsínek, konzolok, munkalapok, papír, por, rajzszöggel kitűzött gyerekrajzok. Vannak még levelezőlapok, emléktárgyak, összeaszott vadgesztenye-emberkék, tavalyi falevélcsokrok. Mondanom kellett valamit.

– Emlékszel Mariuszekre az iskolánkból?

– Nagyon helyes gyerek volt – felelte anyám, mert emlékezett arra, hogy nem szerettem.

– Pár éve elmentünk Martával az anyósához, elhoztunk tőlük vagy odavittünk nekik valami gyerekholmit, talán járókát.

– Hány gyereke van?

– Nem tudom, de az anyósa egekig magasztalta. Elmesélte, hogy amikor beázott nála a tető, Mariuszek kifizette az új, méregdrága, bitumenes zsindelyeket, és azt mondta: „Anyuka csak ne aggódjon a pénz miatt, minden benne lesz a hagyatékban.”

– És mi újság nála?

– Nem tudom, ügyvédi irodában dolgozik. Ne aggódj a hagyaték miatt. Van még idő.

De nem volt idő.

Anyám imádott vásárolgatni. Élete legboldogabb éveiben minden délután a boltokat járta. „Bemegyünk a városba” – mondta.

Haszontalan apróságokat vettek apámmal. Kannácskákat. Kisollókat. Lámpákat. Töltőceruzákat. Zseblámpákat. Tömött kispárnát, piperetáskát, mindenféle kacatot, ötletszerűen, aminek hasznát vehetik utazás közben. Ez azért fura, mert nem utaztak sehova.

Képesek voltak bejárni a fél várost, hogy megtalálják a kedvenc teájukat vagy Martin Amis új regényét.

Voltak kedvenc könyvesboltjaik. Kedvenc játékboltjaik. Kedvenc javítóműhelyeik. Összebarátkoztak különféle – mindig nagyon-nagyon kedves – emberekkel. Az antikvárius hölggyel. Az ollós úrral. A tokhalas úrral. A lapszang szucsongos házaspárral.

Minden szerzeményhez szertartás társult. Megpillantottak egy rendkívüli példányt a használt lámpák boltjában, ahol a lámpás úr fogadta az ügyfeleket, egy nagyon rokonszenves polgár – hogy apám szemléletes kifejezésével éljek.

Nézegették. Megkérdezték, mennyibe kerül. Arra jutottak, hogy nem engedhetik meg maguknak. Hazajöttek. Szenvedtek. Sóhajtoztak. A fejüket csóválták. Megfogadták, hogy ha lesz pénzük, ami rövidesen várható, akkor feltétlenül…

Napokig beszélgettek még arról az elérhetetlen lámpáról. Tanakodtak, hova állítsák. Emlékeztették egymást, hogy túlságosan drága. Velük élt a lámpa. A háztartás része lett.

Apám a lámpa rendkívüli tulajdonságait ecsetelte. Lerajzolta egy szalvétára, hogy nézett ki (kiváló vizuális memóriája volt), rámutatott, milyen eredeti rajta némelyik megoldás. Kiemelte, hogy a kábel textilszigetelésű, alig rongyos. Dicsérte a bakelitkapcsolót (már láttam magam előtt, hogyan fogja szétszerelni valamelyik csavarhúzójával).

Néha elmentek meglátogatni. Szemügyre venni. Aligha vetemedtek bármikor is arra, hogy az alkalmat megragadva alkudjanak az árból. Végül megvették.

Eszményi vásárlók voltak. Jólelkűek. Udvariasan érdeklődtek az új árukészlet felől. Később apám egy bevásárlóközpontban kapott infarktust, miután megkóstolt egy zöld Frugo gyümölcsitalt. Még tréfálkoztunk is rajta. Sőt, a mentőorvos is elismerte, hogy ez vicces.

Egy vékony patakocska maradt. A tévé távirányítója. Orvosságos-dobozka. Hányóslavór.

Kopottá válnak azok a tárgyak, amelyekhez nem nyúl hozzá senki. Kifakulnak. Folyókanyarulatok, ingoványok, iszap.

Zsúfolt fiókok, bennük régi telefonok töltői, elromlott töltőtollak, üzletek névjegyei. Régi újságok. Tönkrement lázmérő. Fokhagymanyomó, reszelő meg az a hogyishívják, nevettünk ezen a szón, annyiszor találkoztunk vele a receptekben, habarókanál. Habaró.

És a tárgyak már tudták. Érezték, hogy nemsokára áthelyezik őket. Nem a saját helyükön lesznek. Idegen kezekbe kerülnek. Belepi őket a por. Elkallódnak. Megrepednek. Összetörnek az idegen érintéstől.

Kis idő múlva már senki sem emlékszik arra, mit vásároltak a szüleim a magyar centrumban. Mit vettek a régiségkereskedésben, a prosperitás éveiben. Mit a művészeti galériában. Mit a népművészeti boltban. Aztán még évekig érkeztek céges jókívánságok három nyelven, mindig valamilyen fémbevonatú csecsebecse fotójának társaságában. Aztán abbamaradtak. Talán már nem remélt újabb vásárlásokat a tulajdonos. Vagy bezárta a boltot.

Nem fog már emlékezni senki. Nem mondja senki, hogy meg kell ragasztani azt a csészét. Kicserélni a kábelt (hol találni ilyet?). Hulladékká minősülnek át a reszelők, mixerek, szűrők. A hagyatékhoz tartoznak.

Csakhogy a tárgyak harcba szálltak. Elhatározták, hogy ellenállnak. Anyám szállt harcba.

– Mihez kezdesz ezzel itt mind?

Sokan felteszik ezt a kérdést. Nem tűnünk el nyomtalanul. Vagy ha mi el is tűnünk, itt maradnak a tárgyaink, a porlepte barikádok.

Ameddig

– Hogy ez én vagyok? Hát, ha így látsz… – Nem fogadta könnyen a köszöntőlapot. Nem volt könnyű modell. Tulajdonképpen semmilyen szempontból sem volt könnyű vele.

Negyedikes voltam, amikor azt a feladatot kaptuk, hogy „Jellemezd édesanyádat”, vagy inkább „anyukádat”, mert az iskola mindent becézett. Isten bocsássa meg nekem, ezt írtam: „Anyukám sötét hajú, és elég vaskos.” A gyerekeknek más fogalmaik vannak a méretekről és a súlyról.

A lengyeltanárnő volt vagy száz kiló, aláhúzta az „elég vaskos” kifejezést. Olyan erősen nyomta rá a golyóstollat, hogy kilyukadt a papír. A margóra ezt a két szót írta: „Nem mondanám”. Anyám ritkán értett egyet az oktatási rendszerrel, de akkor meg volt elégedve.

Egyébként rendelkezett azzal, amit a tiszteletre méltó polgártársak a „hm” szócskával jelölnek. Hangsúlyozom: a „tiszteletre méltók”. A kevésbé tiszteletreméltóknak sosem okozott gondot kimondani.

Anyám árulkodó vonásaiban volt valami zavarba ejtő. Volt egy, hm, külseje. Olyan ember külseje, akinek van egy, hm, hm, származása. Hogy milyen származás? – Hm. Pf.

Biztosan létezik egy különleges írásjel. Az összeszoruló torok grafikai megfelelője. A vessző nem jó. A vessző a lélegzetvételt akadályozó ék, itt viszont egy tipográfiai csomócska kell, zökkenés vagy botlás.

Nehéz ügy az ilyen külső. Egy ismerősöm úgy írta körül, hogy „N.-ről nem mondható, hogy nem hasonlít Jerzy Kosińskira”. Pedig N. nem feltétlenül emlékeztetett a híres íróra. Lehetett, mondjuk, alacsony, köpcös úriember póráz, bricsesz és korbács nélkül, mégis megvolt benne a szemmel látható hm.

Ennél a terminológiánál maradva anyámról sem mondható, hogy nem hasonlított Jerzy Kosińskira. „Most én vagyok zsidó öregasszony” – mondta egy nap 1984-ben. Valójában fiatalabb volt akkor, mint én most. De tény. Ott volt rajta a hm. Olyan hm, hogy csak na.

Amikor meghalt, sok kedves dolgot írtak róla az emberek. Egy elismert pályatársa felidézte, hogy anyám annak idején kiváló diák volt. A tudományos életben képzelték el a jövőjét. Mindenki arra számított, hogy bent marad az egyetemen.

Mégis egy muranówi szaktanácsadóban töltötte az egész életét. Az irodája többször kapott új helyet a kerületen belül, míg végül pont az Umschlagplatz1 egyik házába költözött be (és mennyi gond volt a műemlékvédelemmel!).

Anyám tehát a gettó láthatatlan romjain dolgozott. Kincstári fehér köpenyében – rávarrt lapocskán állt a neve, de a filctollal írt szavak szétmázolódtak a mosásban – skatulyákban tárolt ravasz fejtörőket tolt a gyerekek elé. Német professzorok nevéhez fűződő teszteket. Labirintusokat. Zárakat retesszel. Mértani alakzatokat formázó nyílásokat. Képecskés kártyákat. Az általános tudást felmérő, trükkös feladványokat. Gondold végig alaposan, melyik kép nem illik a többihez. Van időd bőven. Tik-tak – helyeselt vidáman a stopper.

Tavasszal arról tájékoztatta a bánatos lánykákat, akik megbuktak a gimnáziumi felvételin, hogy van még hely az ursusi traktorszerelő technikumban.

Az év nagyobbik felében hivatásos védelmezőféleségként működött. Egyszemélyes bizottságként, amely megmenti azokat a nyomorultakat, akiken átgázolt az oktatási rendszer. Az iskolai pokol minden évében balhékba keveredő, normaszegő gyerekek ügyvédje volt. A megátalkodott iskolakerülők oltalmazója. A szerencsétleneké, akik csúnyán írtak, helyesírási hibákat ejtettek, azt viszont – anyámon kívül – senki sem vette észre, hogy imponáló tudást halmoztak fel a robbanóanyagokról, a szamurájkardokról vagy Paulus marsallról.

1987-ben egy borzalmas kémia- vagy biológia-tanárnő vagy valami hasonló ellen folytatott háborút. A tanárnő a varsói pedagógusok szűk elitjébe tartozott, számos serdülőkori depresszió, idegösszeomlás és öngyilkossági kísérlet száradt a lelkén.

Egyik páciense ügyében tárgyaltak, amikor anyám azt mondta neki: „Maga könyörtelen.”

– Milyen gazdag a szókincsed! – dicsérte a barátnője, amikor később elmesélte neki.

– Kénytelen vagyok így fogalmazni – magyarázta anyám. – Mégsem mondhatom meg ennek a hülye picsának, hogy hülye picsa.

Azzal terrorizálta az embereket, hogy a szemükbe mondta az igazat. Nem hallgatott el, amikor másoknak kényelmesebb lett volna, ha hallgat. Nem reagált, ha rászóltunk: „psszt!”, „hagyd már abba!”, „ne olyan hangosan!”.

Sokan mondták róla, hogy erős volt. Szerintem nem, de megvetette a tehetetlenséget. Ott állt a polcán A modern terápia gyógyszerei című könyv (hogy ne legyen orvosra ítélve). Volt vagy száz szakácskönyve. Notesze milliónyi telefonszámmal, minden alkalomra. Év végén idegesen keresett betétlapokat a noteszhez – ami nem volt könnyű, mert egyedi módon voltak elhelyezve a lyukak és a gyűrűk a dossziéban. Végül sikerült, és újabb lapok duzzasztották a noteszt, míg már össze sem ért rajta a pánt.

Don Corleone állapította meg A keresztapában: „Csak akkor vagy igazán gazdag, ha vannak befolyásos barátaid.” Szerintem a mosógépszerelőre meg az olyan orvosra gondolt, aki megadja a privát számát.

Anyám azt tanította, hogy a barátok fontosabbak, mint a rokonok. Csak a gimnáziumi osztálytársnőkre számíthat az ember.

Volt, hogy kiverte a balhét az újságosnál. Megkövetelte az újságostól, hogy szedje ki a reklámmellékleteket a Gazeta Wyborczából. Ha az újságárus ellenállt, akkor ő maga rázta ki, és szórólapok, elektronikus készülékek árjegyzékei, kedvezmény- és termékmintakuponok hullottak ki a lapok közül.

Különösen bosszantották az olyan füzetek, mint a „Szentek és csodák. Negyedik rész: levitáció, bilokáció, gyógyulás”. Nem kegyelmezett a zarándokhelyeket ismertető, rendszeresen megjelenő prospektusoknak sem.

– De te nem halsz meg? – kérdeztem egyszer.

– Meghalok majd. Mindenki meghal.

– De te nem halsz meg?

– Meghalok, de majd csak akkor, ha nem lesz rám szükséged.

Ötéves voltam, és az első pillanatban kielégítőnek találtam ezt a választ. Nem könnyű megtárgyalni a halál kérdését. Ahogy a szakszervezetisek mondják, kihoztam a helyzetből a maximumot. Csak később értettem meg, hogy feltételt szabott. „Majd csak akkor, ha nem lesz rám szükséged.” Belehalt a fölöslegességbe. Százszázalékos zsidó anya.

Kövek

Nehéz, barna, majdnem fekete, az alakja vajtömbre emlékeztet. Minden háztartásban volt ilyen tárgy: nyáron a zsenge uborkával, kaporral és fokhagymával töltött csupor tetejére rakták. Anyám köve.

Apám kövei haszontalanok voltak. Az erodált köveket szerette a legjobban. Amelyeken világos erek türemkednek ki. Vagy a vörös, lyukacsos darabokat. Vagy a fehéreket. A sötétszürkéket.

Nem érdekelte a geológia. Fölismerte a kovakövet, a gránitot, a mészkövet a belekövesedett kagylókkal. A homlokzatra való homokkövet, a sírkőnek való márványt, az utak felszórására használt murvát. De azok közé tartozott, akik a lábuk elé néznek. Nem tudott érzéketlenül elsiklani egy tökéletes forma fölött. A tengerparton üvegcserepet és porcelántörmeléket gyűjtött. Sosem vetett meg egy vízből kimosott tégladarabot. Erodált tégla – ember és természet koprodukciója. Ez tetszett neki.

A zsebében szállította a köveit. Hazahozta őket a nyaralásról, aztán jobb ötlet híján elosztotta a virágcserepekben. Nálunk minden boldogtalan fikusz miniatűr macskakövekből nőtt ki. Osztozva valamelyest a városi fák szomorú sorsában.

Nem volt veszekedés emiatt a szüleim között. Egyébként is alig veszekedtek. Olyanok voltak, mint két ellenirányú erő. Egymásnak feszülő tektonikus lemezek. Anyám panaszkodott. Apám panaszt tett. Rögzítették az álláspontjukat, kitartottak az egyensúlyi állapotban. Néha egy kis láva és hamu.

Amikor apám meghalt, anyám tovább gondozta a növényeit. Vett a virágboltban trágyát és tetűirtó sprayt. Ha elutazott, kerámiacsöves csöpögtetőt állított fel, hogy cseppenként adagolja a vizet. De a víz nehezen tört utat a gyökérzethez, mert anyám sosem dobta ki a macskaköveket.

Néha csak kiválasztott egy különösen szép kavicsot, és elvitte apám sírjára. De rögtön pótolta a hiányt egy új lelettel. Ha apám halála után arra számított a gólyaorr és a viaszvirág, hogy enyhül a rezsim, akkor keserűen csalódniuk kellett.

Jegyzetek

1 Umschlagplatz: átrakodótér, a náci megszállás alatt így nevezték azokat a helyszíneket, ahol a haláltáborokba tartó vagonokba terelték a gettóba zárt zsidókat. Varsóban a Stawka utcai raktárterület iparvágányait használták erre a célra. (A kötetben a fordító jegyzetei találhatók.)

Tartalom

Előszó

1. Anyám konyhája

A hagyaték

Ameddig

Kövek

Selejt

Könyvborítók

Hogyan?

Gyerekkönyvek

Ki vigasztalja meg?

Austen anyu

A legfontosabb polc

Ulickaja

A Sztálin-szakácskönyv

Cukor

Kanada

Időjárás-előrejelzés

Kitépett lapok

A gorgonzola

A Tęcza porszívó

A kisvasút

Túl sok

2. Szótár

Mester asszony

Kézzel írt jegyzetek

Írógép

Nehéz művészet: a postai összecsapás

Hernyó

Mintha

A huszár segge

Elméletben

Szurok

Március után

Mindig politikáról beszélgettünk

Anekdoták

Miranda

Megjegyzés

Paca

A tábla

A diktátor

Hello, Dolly

A házmester

Fény

Holokauszt

3. Nevetni a megfelelő pillanatban

A könyvek, amelyeket megtartottam

Jegyzetek

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót! Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 154 6

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License
Open Sans – SIL Open Font License

www.interkonyv.hu