A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Bishop’s Pawn

St. Martin’s Press, New York, 2018

Fordította: Lantos István

Szerkesztette: Daróczi Péter

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2018 by Magellan Billet, Inc. All

Hungarian translation © Lantos István, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-766-5

Eletronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Patricia June Gouldingnak

Egy hosszú életet

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Megint őszinte hálám John Sargentnek, a Macmillan vezetőjének; Sally Richardsonnak, a St. Martins főnökének; és Andrew Martinnak, aki a kiadóm a Minotaurnál. Nagy hálával tartozom Hector DeJeannak a sajtóosztályról; Jeff Dodesnek és mindenkinek a marketing- és értékesítési osztályról, különösen Paul Hochmannak; Jen Enderlinnek, aki a puha kötésű könyvek nagy ismerője; David Rotstein, aki a borítót tervezte; Steven Seighman, aki a könyvet tervezte és tördelte; és Mary Beth Roche és innovatív csapata, akik a hangoskönyvváltozatot készítették.

Mint mindig, most is fejet hajtok Simon Lipskar előtt, aki az ügynököm és a barátom. És ugyanez vonatkozik a szerkesztőmre, Kelley Raglandre és asszisztensére, Maggie Callanra, mivel mindketten csodálatosak.

És még néhány név említése: Meryl Moss és rendkívüli csapata (különösen Deb Zipf és JeryAnn Geller); Jessica Johns és Esther Garver, akik a Steve Berry Enterprises zökkenőmentes működését biztosítják; Glenn Simpson, a Dry Tortugas Nemzeti Park felügyelője, aki megmutatta a rendkívüli nemzeti kincseket; Dan Veddern és Glenn Cox, akikkel egy francia kastélyban vacsorázva kitaláltuk a cselekmény vázlatát (nem pontosan erről beszélgettünk, de majdnem); Melisse Shapiro és Doug Scofield, akik bemutatták nekem Palm Beachet; Wanda Smith, aki a floridai Starke és Micanopy-ügyet tárta fel nekem, és Grant Blackwood, a fantasztikus író, aki segített, hogy szabad legyek.

A feleségem, Elizabeth most is velem volt végig, ahogy eljutottam az első kísérletemtől az ország első emberéig.

Ez a regény foglalkozik bátorsággal és kitartással, ezért tudom ajánlani egy barátunknak, aki éppen keményen küzd a rákkal. Valahogy a semmiből pattant elő a betegség, minden előzmény nélkül. De ahelyett, hogy sajnálná magát, vagy siránkozna, a barátunk elfogadta a helyzetet, és bátran szembeszáll a halálos kórral. Szerencsére mellette van a szerető férje és négy csodálatos gyermeke, akik végig tartják benne a lelket.

Elizabeth és én egy pillanatig sem kételkedünk benne, hogy meg fogja nyerni a harcot.

Addig is ezt neked ajánlom, PJ.

Így szóltak egymáshoz: „Nézzétek, ott jön az álomlátó. Rajta, öljük meg, dobjuk egy ciszternába és mondjuk azt, hogy vadállat ette meg. Akkor majd meglátjuk, mi lesz az álmaiból.”

TEREMTÉS KÖNYVE, 37:19-20

PROLÓGUS

NAPJAINKBAN

Milyen ironikus! Azt hiszem, az egész egy gyilkossággal kezdődött, és lehet, hogy most egy másik emberöléssel lesz vége.

Egy híres-hírhedt címre idéztek be, a Georgia állambeli Atlantában az Auburn sugárút 501-be. A kétemeletes épület verandás, csigavonalakkal díszített, kerek ablakos, nyeregtetős ház. A környezetébe beolvadó, híres nevű épület: Sweet Auburn. Valaha keményen dolgozó, középosztálybeli, városi családok otthona volt, de hatvan évvel ezelőtt a környék olyan mozgalom központjává vált, amely végül az egész országot megváltoztatta. Az afroamerikai házaspár, amelyik itt élt, nem akarta, hogy bármelyik gyermeke is fajilag elkülönített kórházban szülessen, ezért mindhárom gyermek ebben a házban látta meg a napvilágot. Az első,  Christine túlságosan hamar érkezett, mielőtt még találhattak volna egy bölcsőt. Így az első néhány éjszakát egy ruhásszekrény fiókjában töltötte. A legfiatalabb, Alfred Daniel egy forró júliusi napon született. A középső gyermek, egy fiú, aki érdekes módon az emeleti középső szobában született, 1929. január 15-én érkezett a családba. Az apja után Michaelnek nevezték el. De öt évvel később, egy berlini utazást követően az apa megváltoztatta a maga és a fia nevét Martin Luther Kingre, természetesen idősb, illetve ifjabb MLK-re.

Egy csendes, földszinti előcsarnokban állok. A meghívás egy hete érkezett a szokásos napi postával a koppenhágai könyvesboltomba, egy kézírással Cotton Malone-nak címzett borítékban, és mindössze egyetlen lapon egy rövid megjegyzést tartalmazott.

Ötven év eltelt

Hozd el nekem!

Aztán:

Április 3. King háza az MLK Központban; 23 órakor.

Aláírás nem volt.

De én tudtam, ki küldte.

A sötét földszinti szobákban csak itt-ott világított éjjelilámpa. Évekkel ezelőtt, amikor Atlantában éltem és a Magellán Ügyosztálynak dolgoztam, egy vasárnap délután eljöttem ide Pammel és Garyvel, az egyik ritka családi kiránduláson. Végignéztük a házat, aztán tettünk egy kört a King Központban, próbáltam hangsúlyozni Garynek a rasszok egyenlőségének fontosságát. Pam és én büszkén vallottuk, hogy nincsenek előítéleteink, és azt akartuk, hogy a fiunk ebben a szellemben nőjön fel.

Bepillantok az első szalonba, ahol a híres zongora és a Victrola gramofon áll. Azon a napon az idegenvezető elmesélte, hogy King maga is ezen tanult zongorázni. A középső gyereknek nem ezek voltak a legkellemesebb ifjúkori emlékei, ha jól emlékszem.

Megtudtunk néhány más dolgot is az ifjabb Martin Luther Kingről.

A közeli általános és középiskolába járt, később pedig a város másik végében, Morehouse-ban főiskolára. Az alabamai Montgomery városának Dexter Avenue Baptista Egyházközsége 1954-ben lelkipásztori állást kínált neki. De 1955-ben, amikor Rosa Parksot nem hagyták leülni a busz első részében, King 381 napon át vezette a Montgomery közlekedési bojkottot. Aztán 1957-ben elnöke lett a szárnyait bontogató Déli Keresztény Vezetők Konferenciájának. Három évvel később továbbköltözött Atlantába, és az Ebenezer Baptista Egyházban osztozott apjával a lelkipásztori szószéken. A templomuk ma is áll az utcában, kissé lejjebb.

Innen vált egy nagy mozgalom szívévé és lelkévé.

Annyi emlékezetes beszédet mondott! Két alapvető törvényhozási győzelme a polgárjogi és a választójogi törvény. Béke Nobel-díj. Harminc letartóztatás. És mindez elvezetett 1968. április 4-éhez Memphisbe, ahol egy gyilkos golyó véget vetett az életének.

Még csak harminckilenc éves volt.

A földszinti előtér végének árnyékában álló férfit bámulom. Egyértelmű, hogy megöregedett, de az arca markánsabb lett az évek múlásával. A haja már ősz, az alakja törékenyebb, de megmaradt a régi, szelíd intellektualizmusa, a görnyedt tartása és a gyors, csoszogó járása.

– Holnap nagy nap lesz itt – mondja általam jól ismert halk hangján. – Ötven éve halt meg King. – Kis szünetet tart. – Már csaknem húsz éve, hogy legutóbb beszéltünk egymással. Még ma is mindennap érzem a fájdalmat.

Rejtélyes megjegyzés, de mást nem is várhatnék. – Csak kíváncsi volnék, hogy kerültünk ide ma este? Ez egy nemzeti emlékhely.

– Vannak kapcsolataim.

Ebben nem is kételkedtem. Ugyanez volt a helyzet sok évvel ezelőtt is, amikor az egész elkezdődött.

– Elhoztad? – kérdezte.

A hátsó zsebembe nyúltam, és elővettem, amire rákérdezett. – Itt van.

– Megőrizted ennyi éven át a titokkal együtt! Kiváló teljesítmény!

– Az volt a hivatásom, hogy titkokat őrizzek.

– Követtem a karrieredet. Az Igazságügyi Minisztériumnak dolgoztál tíz éven át, ugye?

– Tizenkettő.

– A Magellán Ügyosztály ügynöke voltál. Most pedig Dániában élsz, és egy antikváriumod van. Elég jelentős változás!

Észreveszem, hogy egy pisztoly van az övébe tűzve. – Szükség van erre?

– Mindketten tudtuk, hogy ez lesz a vége.

Valószínűleg.

– Sikerült továbblépned – mondja. – Minden, ami történt, csak azt segítette elő, hogy egyre jelentősebb dolgokkal foglalkozz. Ez számomra nem volt lehetséges. Csodálom, hogy eddig is kihúztam.

Ebben igaza van. Az életem olyan fordulatokat produkált, amilyeneket korábban elképzelni sem tudtam volna. De mindezek értékes leckék voltak számomra.

– Érted jöttem ma este – mondom neki.

– Tegyél le mindent arra az asztalra, légy szíves!

Nincs értelme vitatkozni, úgyhogy teljesítem a kérését.

– A King család hosszú ideig ebben a házban élt – mondja. – Itt nevelték fel a gyermekeiket, akik közül az egyik felnőtt korában megváltoztatta a világot.

– Mindketten tudjuk, hogy több is kellett mindezekhez. Te is nagy szerepet játszottál ebben.

– Kedves tőled, hogy ezt mondod. De nem nyugtat meg.

Alig néhány ember tudta, mi történt valójában, és ezeknek többsége halott már.

– Szoktál gondolni arra a pár napra? – kérdezi.

A Magellán Ügyosztályon eltöltött időm alatt néhány fantasztikus dolgot tapasztalhattam meg. Templomos lovagok, kegyetlen közép-ázsiai diktátornő, Nagy Károly titka, az elveszett alexandriai könyvtár, mai kalózok. De egyik sem hasonlítható ahhoz, amibe rögtön, az első megbízatásomnál keveredtem.

Még mielőtt a Magellán Ügyosztály létezett volna.

– Állandóan – felelem.

– El kellene mondani az igazságot?

Jogos kérdés. Ötven év telt el, és a világ megváltozott. De a fegyverre mutatva meg kell kérdeznem: – Nekem szántad a pisztolyt, vagy magadnak?

Nem válaszol rögtön.

Már rég megtanultam, hogy az emberek tettei szinte mindig kevésbé rendezettek, mint a gondolatai. Úgyhogy az óvatosság mellett döntök.

– Beszélni akarok róla – motyogja végül.

– És kevesen hallhatják meg, igaz?

Bólint.

– Fölemészt az egész. El kell mondanod mindent, hogy mi történt. Akkoriban nem kerítettünk sort erre a beszélgetésre.

Hallom azt is, amit nem mondott ki. – Mi előtt?

– Mielőtt eldöntöm, hogy ez a pisztoly melyikünk ellen fordul.

ELSŐ FEJEZET

Két dolog változtatta meg az életemet.

Az első egy meleg keddi reggelen történt. A floridai Jacksonville-ben a Southside sugárúton autóztam, a rádiót hallgatva. Adót kerestem, és a bemondó hangja betöltötte a kocsit. – Miért van New Yorkban rengeteg szemét, Los Angelesben pedig rengeteg ügyvéd?

– New York választhatott először?

Felzúgott a kacagás, aztán: – Hogyan szedsz le a fáról egy ügyvédet?

Senki sem tudta a választ.

– Elvágod a kötelet.

Nevetés.

– Nemrég terroristák térítettek el egy ügyvédekkel teli repülőgépet.

– Ez szörnyű! Na és mi történt?

– Azzal fenyegetőztek, hogy ha nem teljesítik a követeléseiket, akkor óránként egy ügyvédet szabadon bocsátanak.

Újabb kacagás.

– Mit csinálnak az ügyvédek, amikor…

Kikapcsoltam a rádiót. A műsorvezető jól szórakozott, az ügyvédek hálás témának bizonyultak. Ki tiltakozott volna? Nem homokosokról szóltak a viccek, sem skótokról, és nem is voltak szexisták! Az ügyvédeket mindenki utálta. Mindenki terjesztett ügyvédes vicceket. És ha mindez nem tetszett az ügyvédeknek, az ki a fenét érdekelt?

Például engem.

Mivel én magam is ügyvéd voltam.

Véleményem szerint nem is rossz ügyvéd.

A nevem, Harold Earl „Cotton” Malone, együtt szerepelt több ezer másikéval, akik mind Georgia államban szereztek jogi diplomát, és ahol én is letettem a szakvizsgát hat évvel korábban. De sohasem dolgoztam egyetlen ügyvédi irodának sem. Hanem korvettkapitányként szolgáltam az Egyesült Államok haditengerészeténél, a Tengerészeti Ügyészségen, azaz jelenleg éppen a floridai Mayport támaszponton. Ma azonban nem jogászként tevékenykedtem. Hanem szívességet tettem egy barátnak, egy kétségbeesett férjnek, aki éppen válófélben volt.

És már kezdtem megbánni ezt a szívességet.

A feleség, Sue Weiler egyesítette magában egy diktátor ravasz galádságát és egy sztriptíztáncosnő gátlástalanságát. A tegnapi napot azzal töltötte, hogy lakásról lakásra vonult Jacksonville-ben. Összesen négy helyre. Férfiakkal találkozott. Érzelmek nélküli gyors szex. Miközben a harmadik lakás előtt üldögélt, komolyan azon gondolkoztam, hogy tényleg nimfomániás, mert az „étvágya” megvolt hozzá.

Alig öt óra múlva, miután meglepően rövid időt töltött a negyedik lakásban, hosszú és karcsú lábát elhelyezte egy csillogó, új Cadillacben, és egy forgalmas főút felé indult. A kocsi színe a fehér és halvány rózsaszín között volt. Ismertem a történetet. Kifejezetten azért rendelt ilyen színű autót, hogy bosszantsa az elidegenedett férjét, és ez a tette tökéletes összhangban volt gúnyolódó és piszkálódó természetével.

Előző éjjel egyenesen a déli oldal egyik lakótömbjébe ment, az ötödik házibaráthoz. Egy hónapja ugyanezt tette, én pedig – hűséges barátként – akkor is követtem. A hamarosan elváló férj ügyvédje fényképeket és, ha lehet, videofelvételt kért, hogy felhasználhassa a tárgyaláson. A haverom már amúgy is tartásdíjat fizetett a nőnek, amelynek egy része a Cadillac törlesztésére ment. A házasságtörés bizonyítása nyilván mindenféle tartásdíj megszüntetéséhez vezetne. Különösen, hogy Sue már kétszer is azt vallotta, hogy nincs szeretője, de még férfi ismerőse is alig. Rutinos hazudozó volt, és ha nem a saját szememmel láttam volna a tényeket, magam is hittem volna neki.

Tegnap egész délután csendesen esett, az este pedig a floridai júniusban szokásos meleg és párás volt. Az egész éjjelt az ötödik házibarát lakása előtt posztolva töltöttem, meggyőződve arról, hogy Sue nem lépett le onnan. Negyedórával ezelőtt megjelent, majd elszáguldott a rózsaszín autócsodával. Azon gondolkodtam, hová mehetett. Valószínűleg az egyik parti apartmanba, a hatodik házibaráthoz, egy vagyonbiztosítási ügynökhöz, akinek a férjhez képest húsz év mínusza, de húsz kiló izom plusza volt.

A reggel napfényes volt, az utak tele munkába igyekvőkkel. Jacksonville-ben mindig nagy a forgalom. A metálkék Regalom könnyen elvegyült a reggeli csúcsforgalomban, úgyhogy a majdnem rózsaszínű Cadillac követése nem jelentett nehézséget. Ahogy az várható volt, ugyanazokat a kanyarokat tette meg a városon keresztül, majd balra jelzett, és a Cadillac befordult egy újabb lakóparkba.

Megnéztem az órámat.

REGGEL 7 ÓRA 58 PERC.

A hatodik szerető a C épület 5. lakásában lakott, amelynek két bérelt parkolóhelye volt: az egyik a legújabb típusú Mazdájának, a másik a vendégeknek. Mindezeket a részleteket néhány héttel ezelőtt figyeltem meg. Fél óra múlva, elegendő időt hagyva nekik az ágyba bújásra, megfelelő helyet találtam egy kis videózásra meg a Mazda mellett parkoló Cadillac lefényképezésére. Aztán az út másik oldalán lévő szupermarket parkolójában várakoztam. Hogy agyonüssem az időt, kiolvastam néhány detektívnovellát.

Kitettem a jobb oldali indexemet, és már azon voltam, hogy bemegyek a szupermarketbe, amikor egy Ford kisteherautó viharzott el a bal oldali sávban. Először kobaltkék színét vettem észre, aztán a hátsó lökhárítón lévő matricát.

A VOLT FELESÉGEM ÚJ JÁRGÁNYA A SEPRŰ!

És ismertem a benne ülőt is.

A haverom, aki hamarosan már exférj lesz.

Legutóbb éjfélkor beszéltem Bob Weilerrel, amikor közöltem vele a rossz híreket, amelyeknek persze nem örült. Az, hogy most itt felbukkant, csak egyet jelenthetett – bajt. Már egy ideje éreztem, hogy nő benne a harag. A feleségnek a férje iránt mutatott unott közönye felébresztette a férfi féltékenységét. A nő élvezte, hogy érzelmileg felcsigázza, majd hagyja összeomlani. Tipikus hatalmi játszma. A férfi a nő érzelmeiért hajt, a nő meg azért az örömért, hogy ő irányíthatja a férfi reakcióit. De az ilyen játékok kockázatosak, és a felek legtöbbször nem törődnek a következményekkel.

Bob kisteherautója, hogy elkerülje a szembejövő forgalmat, a sávok között cikázott, majd csikorgó gumikkal befordult egy keskeny utcába, alig elkerülve azt a fatáblát, amely a Legendák nevű hely bejáratát jelölte. Mégsem kanyarodtam jobbra, hanem néhány bámészkodó turista fedezékében én is követtem. A forgalom persze kissé feltartott, úgyhogy mire én is befordultam a lakóparkhoz, Bobnak már másfél perc előnye volt.

Egyenesen a C épülethez robogtam.

A teherautó már ott állt, vezetőoldali ajtaja nyitva. A rózsaszín Cadillac a Mazda mellett parkolt. Bob Weiler egyenesen a feleségére szegezte pisztolyát, aki éppen kiszállt a kocsijából, de még nem ment be. Jobbra rántottam a kormányt, és lefékeztem a Regalt. A kesztyűtartóban tapogatózva megtaláltam a 38-as Smith&Wessonomat, és azért imádkoztam, hogy ne kelljen használnom.

Kivágtam a kocsiajtót, és kiugrottam.

– Tedd le, Bob!

– Dehogy, Cotton! Elegem van már abból, hogy ez a szuka a bolondját járatja velem. – A fegyvert továbbra is Sue-ra szegezte. – Maradj ki ebből! Ez csak őrá és rám tartozik.

Továbbra is a kocsim nyitott ajtajának fedezékében maradtam, és balra pillantottam. A rácsos erkélyekről több lakó is érdeklődéssel figyelte a fejleményeket. Gyors pillantást vetettem a tőlem tizenöt méterre álló feleség felé. Gyönyörű arcán a félelemnek legcsekélyebb jele sem látszott. Leginkább unottnak tűnt, erősen nézett a férjére, ami emlékeztetett arra, ahogyan az oroszlán méregeti az áldozatát. Sue vállán elegáns Chanel táska lógott.

Ismét Bob Weilerre fordítottam a figyelmemet.

– Tedd le a fegyvert!

– Ez a kurva csak fosztogat engem, miközben mindenki mással lefekszik.

– Majd a bíróság megbünteti. Elég volt már!

Bob felém fordult. – Pokolba a bírósággal! Most rögtön elintézem.

– Miért? Hogy börtönbe kerülj? Ez a nő nem ér annyit!

Két lövés dörrent a reggeli csendben, Bob Weiler pedig felnyögött, majd teste a földre omlott. A mellkasán lévő két lyukból vér folyt a földre. Sue-ra villant a tekintetem. Továbbra is fölemelve tartotta a pisztolyát, de már rám szegezte.

Újabb dörrenés.

Beugrottam a Regalba.

A vezetőülés felőli ajtó ablaküvege, ami mögött addig kuporogtam, szétrobbant, elborított üvegszilánkokkal.

A nő újból lőtt.

A szélvédő megrepedt, de nem tört darabokra. Kinyitottam az ajtót, és kicsusszantam a földre. Most már legalább egy autó volt közöttünk. Felpattantam, rászegeztem a pisztolyt, és így kiáltottam: – Dobd el a fegyvert!

Nem hallgatott rám, hanem megint lőtt.

Lebuktam, és azt hallottam, hogy a golyó lepattan a motorháztetőről. Fölegyenesedtem, és lőttem felé, a jobb vállán találtam el. Sue hátratántorodott, próbált talpon maradni, de végül a földre rogyott, és kiejtette a kezéből a pisztolyt. Odarohantam, és félrerúgtam a fegyvert.

– Te rohadt szemét! – ordította. – Meglőttél.

– Örülhetsz, hogy nem öltelek meg.

– Azt kívánod majd, hogy bárcsak megtetted volna!

Hitetlenkedve ráztam a fejem.

Sebesült, vérzik, és még mindig fenyegetőzik.

A Duval megyei rendőrség három szirénázó kocsija fordult be a lakóparkba. Egyenruhások ugráltak ki, és rám parancsoltak, hogy dobjam el a fegyveremet. Mindegyikük rám szegezte a pisztolyát, ezért úgy döntöttem, nem kísértem a sorsot, és ledobtam a pisztolyt.

– Ez a rohadék meglőtt! – üvöltötte Sue.

– Feküdjön a földre! – parancsolta az egyik rendőr. – Most!

Lassan térdre ereszkedtem, aztán hasra feküdtem a nedves talajon. A karomat rögtön hátracsavarták, egy fickó a gerincemre térdelt, a csuklómon pedig bilincs csattant.

Ennyit a kivételezésről.

MÁSODIK FEJEZET

Egy fehér falú, ablaktalan betoncellában kuksoltam. Érdekes módon senki sem olvasta fel az alkotmányos jogaimat, nem vettek ujjlenyomatot, sem fotókat három oldalról, de még csak rabruhába sem öltöztettek. Ehelyett bekísértek Duval megye börtönébe, és bezártak egy egyszemélyes zárkába. Néztem a falakat meg a plafont, azt keresve, vajon hol rejtették el a mikrofonokat és kamerákat. A lakóparkból a városba az út fél órát tartott. A kezem végig a hátam mögé volt bilincselve. Mivel már kioktattak, hogy egy letartóztatott mindig legyen óvatos, nem szóltam egy szót sem, kivéve azt, hogy megmondtam a nevemet és a parancsnokom telefonszámát.

Sue Weilert egy mentőautó vitte el, és ha ordításának hevessége jelzésértékű, akkor sebei semmiképpen sem lehettek életveszélyesek. Bob Weiler meghalt, mire a teste földet ért volna. A tanúk nem nagyon akartak tanúskodni, úgyhogy nem lesz könnyű kideríteni, mi történt valójában. Hogy van a régi orosz mondás? Úgy hazudik, mint egy szemtanú. A rendőrök nem díjazták, hogy rendíthetetlenül ragaszkodom az alkotmány által biztosított hallgatási jogomhoz. Sebaj, én ehhez tartottam magam. Eddig még soha senkit nem dühítettem fel. Most viszont átugrottam a különféle vétségeket, és rögtön a fegyveres támadás bűntettét követtem el azzal, hogy lelőttem valakit.

Mégsem éreztem lelkifurdalást.

És tanúja voltam annak is, hogy valaki meghal.

Egy újabb első alkalom, de ez görcsbe szorította a gyomromat.

Bob Weiler a barátom volt.

A csendet időnként megtörte valami átszűrődő motyogás, léptek zaja meg gépek halk zümmögése. A börtön nem olyan volt, mint azok, amelyekben már jártam, mert azok szánalmas lehangoltságot árasztottak. A cellám körülbelül kétszer két és fél méteres volt, benne vasággyal, meg egy ülőke nélküli vécékagylóval. A betonfalba vállmagasságban illesztett egyetlen, homályos üvegű ablakot fémrács védte. Korábban még sohasem voltam börtönlakó, csupán látogató. Rács mögé zárva egészen más! Nincs szabadság. Nincs választási lehetőség. Az önállóságod idegenekre ruházod át. Persze a helyi kisstílű megalázások és tehetetlenségek szándékosak, hogy elvegyék a bátorságot és erőt, vagyis minden pozitív érzés helyébe az engedelmesség lépjen.

Tudtam, hogy fel kellene hívnom Pamet, de nem voltam olyan hangulatban, hogy az erkölcsi prédikációit hallgassam. Többször is figyelmeztetett már, hogy maradjak ki Weilerék ügyeiből, de az ember nem fordít hátat egy haverjának, ha az bajban van.

Én legalábbis nem.

A saját házasságom is hajszálon függött, mindenütt figyelmeztető jelekkel. Türelmetlenség, elkapkodott ítélkezések, zéró tolerancia, érdeklődés hiánya. Az utóbbi időben jutott eszembe, mit mondott egyszer Clark Gable. A szerelem a házad felé tart, tudva, hogy az ajtó másik oldalán egy nő hallja a lépteidet. Pam már két éve nem várta ezt, amikor nagy butaságot követtem el, és megfeledkeztem arról, hogy a házasság monogám kapcsolat. Elvesztettem a bizalmát, és összetörtem a szívét. Számtalanszor bocsánatot kértem már, és ő elvileg megbocsátott nekem. De nem ez volt a helyzet. És ezt mindketten tudtuk.

Elszúrtam.

De nagyon.

Egy feleséget szobatársra cseréltem.

Egy kattanás zavarta meg a gondolataimat, aztán az egyik börtönőr kinyitotta a cellaajtót. Értettem az utasítást, és felálltam, aztán követtem a nőt a csempézett folyosókon. Ritmikus csípőmozgása, lassú és ringó járása tetszett volna bármelyik őrmesternek. Minden ajtó fölött kamerát helyeztek el. Erős klórszag bántotta az orromat.

Egy másik, jól kivilágított, ablaktalan helyiségbe vezettek, amely ezúttal nem cella volt, hanem kihallgatószoba, amelyben volt egy hosszú fémasztal és hat szék ügyvédek és védenceik számára. Egy nő várt ott. Középkorú, karcsú, vonzó, rövid, világos hajjal és magabiztos arccal. Elegáns kosztümöt viselt. Valószínűleg a legjobb barátok lehettünk volna, de ezen a napon teljesen idegenek.

A róla alkotott első benyomásom sohasem kérdőjeleződött meg.

Bűnüldözési tisztviselő.

És nem kerületi szintű.

– A nevem Stephanie Nelle – mondta.

A börtönőr kiment, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Honnan jött? Az FBI-tól?

Elmosolyodott, és megrázta a fejét. – Azt mondták, hogy maga ösztönösen megérzi a dolgokat. Próbálkozzon még egyszer!

Gondolkodtam valami frappáns visszavágáson, de nem jutott semmi eszembe, úgyhogy ezt mondtam: – Igazságügyi Minisztérium.

A nő bólintott. – Washingtonból jöttem, hogy magával találkozzam. De egy órája, amikor a tengerészeti bázisán bejelentkeztem, a parancsnoka azt mondta, hogy most itt van.

Hároméves mayporti tartózkodásom második évében jártam. A támaszpont Jacksonville-től néhány kilométerre keletre volt, egy védett kikötőben, ahol repülőgép-anyahajókhoz hasonló méretű hajók is elfértek. A bázison több ezer matróz dolgozott, és még annál is több kisegítő személyzet.

– Biztosan nem mondott semmi jót rólam.

– Azt mondta, hogy tőle maga itt rohadhat meg. Úgy tűnik, csak bajkeverőnek tartja.

Ezt pedig – higgyenek nekem – mindig el akartam kerülni. Szolgáltam Skóciában, Connecticutban, Virginiában. Tudtam, hogy mindig az volt a vélemény rólam, hogy független vagyok, ráadásul makacs, arrogáns, kicsit felelőtlen is, aki időnként összeütközésbe kerül a hatóságokkal. Általában azonban betartottam a haditengerészet szabályait, és a szolgálati lapom példás volt. A következőkben hajószolgálat várt rám, amiért nem túlzottan lelkesedtem. Legalább három évet kellene lehúznom, ha valaha is parancsnok szeretnék lenni. Pam – Isten megáldja ezért – minden szolgálati helyemre követett, mindig talált munkát, otthont teremtett. Ami az én egykori őrültségemet még rosszabbá tette. Beszéltünk arról, hogy jogi egyetemre menjen. Érdekelte őt ez a terület, és tetszett neki az ötlet. Vagy legyen inkább gyerekünk? Lehet, hogy ezek egyike, vagy mindkettő együtt, megmenthette volna a házasságunkat. Bob Weiler halála most rávilágított a válás szörnyűségeire.

Elhúztam az egyik széket az asztaltól, és leültem. Az álmatlan éjszaka hatása kezdett érvényesülni. A látogatóm állva maradt.

– Jól célzott – mondta Stephanie. – Megölhette volna a nőt, de nem tette.

Vállat vontam. – Ő nem nagyon értékelte.

– Most lőtt először valakire?

– Látszott?

– Kicsit feldúltnak tűnik.

– Végignéztem, ahogy meghal egy barátom.

– Ez mindenkit felizgatna. Sue Weiler be akarja perelni magát.

– Hát sok szerencsét hozzá!

– Én is ezt gondolom – kuncogott a nő. – Azt mondták, hogy maga jól kivágja magát, ha nyomás alá kerül. Örülök, hogy az értesülésem helyesnek bizonyult. Maga repült vadászgépekkel, ugye?

Ez igaz. Legalábbis egy ideig. Addig, amíg néhai apám barátai rá nem beszéltek egy karriermódosításra. Két tengernagy és egy kapitány, akik szemmel láthatóan annak szentelték életüket, hogy az én utamat egyengessék. Apám ma már előreléptetésre lenne jogosult, ha annak idején nem süllyed el a tengeralattjárójával és teljes személyzetével. Soha nem került elő egyetlen holttest sem, és a küldetésről alig lehetett valamit megtudni. Az egész ügyet titkosították. Mindezt tudtam, mert sikertelenül próbáltam meg hozzájutni a vizsgálati jegyzőkönyvekhez. Tízéves voltam, amikor az egyenruhások eljöttek hozzánk, és közölték anyámmal a rossz hírt. Attól kezdve semminek nem volt értelme, és jó néhány évnek kellett eltelnie ahhoz, hogy megtudjam az igazságot.

– Olvastam a személyi anyagát – mondta Stephanie. – Maga kifejezetten pilótakiképzést kért, az adottságai pedig kiválóak voltak. Elárulná, hogy miért váltott át a jogra?

Villámló tekintetet vetettem rá. – Maga tudja a választ erre a kérdésre is.

A nő elmosolyodott. – Elnézést. Nem akartam ismét megsérteni.

– Mi volna, ha a lényegre térne?

– Állásajánlatom van a maga számára.

– Elsősorban a haditengerészet rendelkezik az időmmel.

– Az a nagyszerű abban, ha valaki az Egyesült Államok igazságügy-miniszterének dolgozik, hogy ő meg közvetlenül az Egyesült Államok elnökének, aki a hadsereg parancsnoka. Az olyan feladatköröket, mint a magáé, meg lehet változtatni.

Oké, vettem az adást. Ez fontos volt.

– A munka, amelyet kínálok, jó képességeket és diszkréciót követel. Úgy értesültem, maga rendelkezik mindkettővel.

Úgy döntöttem, én is megpróbálkozom egy kis teszteléssel. – A két admirális vagy a kapitány beszélt rólam?

– Mindhárman. Egyikük elvezetett a másikhoz, az meg a harmadikhoz. Dicshimnuszokat zengtek magáról. A kérdés inkább az, hogy maga méltó-e az előléptetésre. A parancsnoka nem így gondolja.

A fenébe azzal az idiótával! Világéletében talpnyaló aktatologató volt, és az is marad. Egy hivatásos tiszt, aki csak arra koncentrál, hogy leszolgálja a húsz évét, aztán nyugdíjba menjen, még elég fiatalon ahhoz, hogy a magánszférában elhelyezkedhessen.

Az ilyen karrier sosem vonzott.

De az utóbbi években elkezdtem gondolkodni azon, hogy nem ez lenne-e az én sorsom is. Apám barátai mindig arról beszéltek nekem, hogy nekik vannak ötleteik. Csak menj a jogra, szerezz diplomát, aztán jelentkezz a Legfőbb Ügyészségen. Amit meg is tettem. De elkezdtem azon töprengeni, hogy nem feledkeztek-e meg rólam.

Most itt ez a lehetőség.

Amelyet ők javasoltak.

Mi vesztenivalóm lehet?

A parancsnokom valószínűleg odaláncolna egy íróasztalhoz a következő hónapra, hogy megbüntessen. Nem érdekes, hogy egy barát meghalt, és az sem, hogy a másik lőtt először.

– Ez kihúzna a csávából Sue Weilerrel kapcsolatban?

A nő bólintott. – Már beszéltem a seriffel. Nem fognak vádat emelni.

Ez tetszett. – Magával a seriffel beszélt?

– Nem láttam értelmét, hogy alacsonyabb szinten kezdjem.

Ez volt a számos következő közül az első alkalom, hogy elismeréssel tekintettem Stephanie Nelle-re. Olyan ember volt, aki el tud intézni dolgokat. Aznap persze még csak annyit láttam, hogy ő az, aki meg tud szabadítani attól a seggfejtől, aki alig várja, hogy visszatérjek Mayportba.

– Oké! – mondtam. – Maga szívességet tett nekem. Én is teszek magának egyet.

Már a másodikat huszonnégy órán belül.

És többé semmi sem volt már ugyanaz.

HARMADIK FEJEZET

Becsusszantam a Stephanie Nelle-lel szemközti ülésbe. Elhagytuk a börtönt, és egy bérelt kocsiban kelet felé mentünk az Atlantic Boulevard-on a katonai kikötő felé, aztán elhagytuk a bázis felé vezető bekötőutat, majd végül Neptune Beachbe értünk. Pam és én a közelben laktunk, és amilyen kíváncsi természetű vagyok, kiderítettem, hogy a név még 1922-ből származik, amikor egy vállalkozó vasútállomást építtetett a háza közelébe, és azt Neptune-nak nevezte el. Korábban azt mondták neki, ha megépíti ezt az állomást, a vonat kénytelen lesz itt megállni, akkor pedig neki nem kell mindennap megtennie három kilométert Mayportig, hogy munkába menet elérje a Jacksonville-be tartó vonatot.

Okos fickó!

Mert bejött a számítása.

Neptune Beach ma kedves tengerparti település macskaköves utcákkal, rengeteg bolttal, zsúfolt bárokkal és éttermekkel. Egész évben egymást követték az események, különösen az emlékezet napjától a szeptemberi munka ünnepéig.

A Sun Dog étkezde volt az egyik kedvencem. Úgy nézett ki, mint egy fémbútoros, régimódi országúti kávézó, a kötelező műanyag borítással és fényes linóleumpadlóval. Ugyanakkor barátságos hely. Az emberek úgy viselkednek, mintha a szomszédjuk lennél. Ha egy ideje nem láttak már, akkor a kezedbe nyomnak egy ingyen italt, leültetnek az asztalukhoz, hogy csevegjenek. A főutcán volt, szemben a másik kedvenc helyemmel. A Bookmark tulajdonosai, Rona és Buford Brinlee a barátaim lettek. Mindig is szerettem a könyveket. Végül a megélhetési forrásommá váltak, de akkoriban a gyűjteményem még csak szerény volt.

– Hallott már az 1933-as Kétfejű sas érméről? – kérdezte Stephanie.

Megráztam a fejem.

– Ez a legritkább érme a világon. Kilencven százalék arany, tíz százalék réz. Több millió Kétfejű sas érmét vertek 1850 és 1932 között. Ezek voltak Amerika aranyérméi, és ma is értékesek az érmepiacon. De 1933-ban valami történt. Abban az évben 445 500 ilyen érmét vertek, de egyet sem dobtak piacra. Roosevelt 1933 áprilisában megtiltotta, hogy a háztartásokban aranyat tartsanak. Mivel addigra a Kétfejű sas érméket már legyártották, egyszerűen a philadelphiai pénzverdébe vitték, aztán beolvasztották.

Egy pincérnő ballagott oda.

– Mi jót lehet itt enni? – kérdezte tőlem Stephanie.

– A fasírt első osztályú.

– Akkor kettőt kérünk – mondta Stephanie a pincérnőnek. – Én vizet iszom.

– Nekem hozzon egy jegesteát!

Kényelmes volt, hogy Stephanie Nelle átvette az irányítást, úgyhogy hagytam.

A fiatal pincérnő elment.

Az utcai ablakon át láttam, hogy emberek jönnek ki és mennek be a Bookmarkba. Már előre láttam a nő problémáját, úgyhogy megkérdeztem: – Az 1933-as érmék közül hány kerülte el a beolvasztást?

– Ez sokáig rejtély volt.

Meghallgattam, hogy az 1933-as Kétfejű sas érme valóságos Szent Grál lett a gyűjtők körében. A pénzverdében szándékosan mindössze két érmét tartottak meg, és mindkettőt a Smithsonian Múzeumnak ajándékozták. Elvileg összesen ez a két érme létezik.

– De felbukkantak újabbak – mondta Stephanie. – Húszról tudunk. A legvalószínűbb, hogy a philadelphiai pénzverde egyik alkalmazottja lopta el, aztán adta el egy helyi ékszerésznek, aki eladta gyűjtőknek, amíg a titkos szolgálat gyanút nem fogott 1944-ben. Végül 19 érmét sikerült visszaszerezni.

– És a legutolsó?

– Na itt következik maga.

Tetszett ez a megfogalmazás.

– A titkos szolgálat évtizedeken át vadászott erre az egy érmére. A listájukon ma is a legkeresettebb tétel. Tudom, hogy hülyén hangzik. Hatvanvalahány éves aranyérme. De komolyan veszik a nemzet valutájának védelmét. A többit is évtizedeken át keresték.

– Mennyi az értéke?

– Nehéz lenne megmondani. A legjobb becslés talán a tízmillió dollár lehet. De emlékeztetem: törvénytelen lenne, ha megtartaná, mivel ez a kormány tulajdona. Vagyis a vevők köre leszűkül a nagyon gazdag gyűjtőkre, akik ráadásul nem is mutogathatják. Most pedig az utolsó Kétfejű sas érmét, amelyről tudomásunk van, itt rejtegetik Dél-Floridában.

Elmondta, hogy két napja hajón hozták a karibi térségből. De a hajó kormánya elromlott, zátonyra futva léket kapott, most pedig több mint tíz méter mélyen fekszik. Az érme tulajdonosa értesült a balesetről, és már úton van, hogy megpróbálja visszaszerezni.

– Azt akarom, hogy maga találja meg előbb – mondta Stephanie.

Nem voltam biztos benne, hogy ostobának tart, hiszékenynek, vagy egyszerűen csak ambiciózusnak. Az elsőt kizártam, hiszen senki sem szereti, ha idiótának gondolják. Hiszékeny? Ezzel még sohasem gyanúsítottak. Valójában inkább nagyon bizalmatlan vagy paranoid lehetek. Ambiciózus? Ez lehetséges. Fiatal voltam, becsvágyó és változásra hajlandó. Hosszú ideig töprengtem, hogy mit hozhat az élet, remélve, hogy a sorsom nem a hadbíróság vagy elöljárók talpnyalása. Az igazat megvallva, a haditengerészetből már elegem volt, de a kilátás, hogy civil jogi cégnek dolgozzak, szintén nem vonzott. Ez a nő, aki azért jött a fővárosból, hogy velem találkozzon, mindenesetre jól megfogott. El akartam menni. Vagyis egyelőre meghagyom neki azt a luxust, hogy azt higgye, nem vettem észre, hogy manipulál. Mit is énekelt Kenny Rogers? Lesz idő a számolgatásra, ha már befejeztük az alkudozást.

Úgyhogy továbbra is figyeltem az ajánlatát.

– A személyi anyagában azt olvastam, hogy maga vizsgázott búvár. Az eset egyszerű. Csak tíz méter tiszta víz a roncsig.

– És mit keressek?

– Egy fekete, vízhatlan dobozt, úgy ötször tíz centiset. Épségben kell felhoznia.

A pincérnő megjött az étellel, amely csodásan nézett ki. Tegnap délután óta nem ettem.

Belemerültem a falatozásba.

– Biztosak vagyunk abban, hogy benne van a Kétfejű sas érme, de ezt majd nekem kell megállapítanom. A dobozt nem szabad kinyitni. Az apja barátai biztosítottak arról, hogy maga követi majd az instrukciókat.

Élvezettel faltam a fasírtomat, miközben láttam, hogy ő tudomást sem vesz a magáéról.

– Miért éppen én? Nyilván rengeteg ügynök áll rendelkezésére.

– Ehhez a feladathoz a szokásosnál több önállóság kell. Az Igazságügyi Minisztérium bizalmas, belső ügye, amely hozzám tartozik. Úgyhogy olyan arcra van szükségem, akit senki sem ismer.

Ez piszkálta az ügyvédi hiúságomat. Nem sokat tanultam a három év jogi főiskola és a hat év ügyészségi szolgálat során, de mindkettő elültetett bennem egy egészséges kíváncsiságot. Számtalan kérdés keringett a fejemben, amelyekre – ezt jól láttam – ez a nő nem fog válaszolni. Egyelőre legalábbis nem. Úgyhogy a kérdéseimet megtartottam magamnak. Különben is, akartam ezt a munkát. Akkor minek szálljak vitába az új főnökkel?

Mégsem tudtam ellenállni: – Mi van, ha nemet mondok?

– Most akkor ki becsül le kicsodát?

Elvigyorodtam. – Ennyire nyilvánvaló?

– Maga már régóta vár egy ilyen lehetőségre.

Ez a nő olvas a gondolataimban. Félelmetes!

– Csak azt nem tudta, mikor jön el. Tudja, mit? Eljött a változtatás napja. Harold Earl „Cotton” Malone korvettkapitány, végre eljött a maga ideje.

– És mi lesz a mayporti csapatommal?

– A parancsnoka azt mondta, hogy vihetem. Úgy tűnik, maga nem jön ki jól másokkal, és túlságosan szeret rögtönözni. Ez számára akadály. Magának meg szerencséje, hogy nekem éppen ezek tetszenek.

NEGYEDIK FEJEZET

A kikötő mellett parkoltam le reggel 7 óra előtt néhány perccel. Az utazás Jacksonville-ből Key Westre az I–95-ös úton sokáig tartott, de megadással tűrtem, miután elváltam Stephanie Nelle-től. Sikerült visszaszereznem a kocsimat a Duval megyei rendőrségtől, és még bírságot sem kellett fizetnem. Jó, ha az embernek vannak magas pozícióban lévő barátai. Miután elindultunk, először a házunknál álltam meg, ahol telepakoltam egy bőröndöt, és megmondtam Pamnek, hogy különleges megbízatást kaptam. Nem tudom biztosan, mennyi ideig leszek távol, de majd telefonálok. A legkevesebb, amit mondhatok, hogy nem volt boldog, amit hozzáírtam a köztünk lévő feszültség gyorsan növekvő listájához. Beszámoltam neki Bob Weiler haláláról, arról, hogy meglőttem Sue-t, hogy börtönbe kerültem, de az egészre a reakciója a szokásos ugye megmondtam volt. Lenyeltem a kioktatást, mert nem akartam veszekedést, és elismertem, hogy most is igaza lett.

Utáltam, ami köztünk kialakult.

A haditengerészeti karrier nem igazán támogatja a házastársi kapcsolatokat. Kizárólag a feszültséget növelte. A válások aránya az egekbe szökött, és nemcsak a közkatonák körében. A nyomorúság minden szintet érintett. Minél közelebb került valaki a nyugdíjazáshoz, annál nagyobb lett az esélye a válásra. De az én aljas félrelépésem csak sót hintett a sebbe. Egy barátom szokta mondani: ha egyszer elhagyod a hitvesi ágyat, soha többé nem térhetsz vissza oda. Lehet, hogy igaza van, mert a visszatérés számos nehézséggel járt. Az igazság nem volt egyirányú utca, a tangóhoz pedig tényleg két ember kellett. Pam és köztem az igazság csak hosszú idő múlva derült ki. Sok évnek kellett eltelnie, hogy mindketten megtudjuk a teljes igazságot, aztán pedig véget vessünk a házasságunknak, először gyűlölködő ellenségekként, de végül barátokként. Ekkoriban még őszintén abban reménykedtem, hogy Pam és én nem szakítunk végleg.

Stephanie azt mondta, hogy aludjam ki magam, aztán reggel hétre legyek a Key West-öbölnél. Előző este találtam a közelben egy motelt, és megfogadtam a tanácsát. A motel ugyanaz volt, ahol előző évben Pammel egy hosszú hétvégét töltöttünk. Mindkettőnk számára tényleg élvezetes három nap volt. Játszottunk, beszélgettünk, még szex is volt.

Szép idők!

Nyugodt, szabad szellemű, művészi, festői, akárhogy nevezik is, Key West mindenképpen pozitív hely. Egykor kalózok tették Florida leggazdagabb településévé, amikor Miami még csak lakatlan mocsárvidék volt. A város egy szigetsor végén terült el. Trópusi klímája egész évben állandósította a boldog órákat. Az emberek ide horgászni, elmenekülni, mulatni és újjászületni jöttek. A nonkonformizmus szinte vallássá vált. Az 1980-as években még ki is váltak az Egyesült Államokból, Kagyló Köztársaságnak kikiáltva magukat, de aztán gyorsan visszatértek, és kértek egymillió dollár segélyt.

Csak elismerés illetheti ezt a bátorságot.

Egy hajót kellett megtalálnom a kikötőben. Ma nem sokan sürgölődtek ott, talán azért, mert a szürke égbolt elég fenyegetően borult a kikötő fölé. A tenger felől élénk szél fújt, a levegő nehéz volt. Egyértelműnek látszott, hogy vihar közeledik. Nem ideális idő a mélytengeri halászatra.

Megtaláltam az Isla Marie nevű hajót a dokk végében. A 12 méteres hajónak széles tatja, dupla kabinja és fedett külső lépcsője volt. A fedett hátsó fedélzet megóvta a horgászt a napsütéstől, a tágas első kabin pedig kényelmes éjszakázást biztosított.

Egy férfi tűnt fel a hátsó fedélzeten.

Alacsony, zömök, széles vállú, bikanyakú. Barna bőre erősen elütött vékony szálú, őszülő hajának színétől. Pocakos volt, khakiszínű sortot, sötét, Key West feliratú trikót és baseballsapkát viselt. Nyakában egy régi aranypénz függött láncon. Ahogyan Stephanie Nelle esetében is, most is felismertem a külsőt.

Újabb rendvédelmi szerv.

– Megpróbál a környezetbe illeszkedni? – kérdeztem a fickót a mólóról.

– Nyugdíjas vagyok. Mit érdekel már…

Frappáns válasz.

– Maga Nemo kapitány?

A fickó elmosolyodott. – Nem hiányzik a sok hülye süketelés.

Stephanie mondta, hogy használjam a kódnevet.

– És maga? – kérdezte.

– Cotton Malone.

Ami szintén úgy hangzott, mint valami kódnév.

– Honnan szerezte ezt a Cotton nevet?

– Hosszú történet.

Barátságos mosolyt villantott rám. – Az jó. Mert hosszú út áll előttünk. Ugorjon a fedélzetre!

– Hová megyünk?

A nyílt óceán felé mutatott. – Száz kilométert arrafelé.

A fedett lépcsőn álltunk, az Isla Marie pedig erősen küzdött a heves szembeszéllel. A lábam alatt folyamatosan dohogott a motor. Minél nyugatabbra hajóztunk, az eső annál vadabb lett. A szél sűrű esőfüggönyt és tajtékot sodort ránk, amint utat vágtunk a hullámokban.

– Ma senki sem fog halászni – mondta a vendéglátóm.

– Nem felejtett el valamit?

Még mindig nem mondta meg a nevét. Ezt a kikötőben megértettem. Könnyelműen fecsegsz, a hajód már odalesz! De már régen elhagytuk Key Westet.

– Jim Jansen. Korábban FBI.

– Most már Igazságügyi Minisztérium?

– Jaj, dehogy! Csak megkértek, hogy segítsem ki Stephanie-t szívességből. Ahogyan tudom, maga is.

A hajó egy hatalmas hintának tűnt. Szerencsére nem vagyok hajlamos a tengeribetegségre, mert különben ismét láthattam volna a reggelimet. Úgy tűnt, Jansen szintén jól bírja a hullámzást.

– Idevalósi? – kérdeztem.

– A környéken születtem és nevelkedtem, aztán harminc évet töltöttem a Szövetségi Nyomozóirodánál, majd két évvel ezelőtt nyugdíjba mentem, és hazajöttem.

Ismertem a dolgokat. Általánosságban. Az FBI különleges ügynökeinek vissza kell vonulniuk 57 éves korukban, vagy ha leszolgáltak húsz évet, amelyik később következett be. Hosszabbítást lehetett kérni, de ezt ritkán engedélyezték.

– Maga akkor egy helybéli „kagyló”? – kérdeztem, ügyelve arra, hogy az itteni szokás szerint a „ló”-ra helyezzem a hangsúlyt.

– Naná! És persze rengeteg helybéli, édesvízi kagylónk van a környéken. De az igazi példányok a sós vízben laknak, csak sajnos egyre ritkábbak. Fogja a kormányt!

Megragadtam a kormányt, miközben Jansen kerített egy térképet, kihajtogatta és a műszerfalra terítette. Az eső változatlanul kopogott a szélvédő üvegén.

– Ideje, hogy megtudj néhány dolgot – mondta Jansen. – A Dry Tortugas, vagyis Száraz Teknősök felé tartunk. Hallottál róluk?

– Nem Billy Bones említi őket a Kincses szigetben?

Jansen az ujjával a térképre bökött.

– Hét apró sziget egy kupacban. Nincs rajtuk más, mint rengeteg homok, néhány fa meg bokor. Korallszirtek. A floridai korallszigetek sorának legvége, egyúttal az Egyesült Államok legszélső pontja. Alig százhektárnyi száraz, barátságtalan, jellegtelen terület, a Mexikói-öböl és az Atlanti-óceán közötti átjáró szélén. A konkvisztádor Ponce de León fedezte fel. A rajtuk nyüzsgő teknősökről nevezte el Tortugasnak, vagyis teknősöknek.

– És a „száraz”?

– Ez később ragadt rájuk, hogy figyelmeztesse a hajósokat: egyetlen csepp vizet sem találnak rajtuk. Ugyanakkor a szigetecskéknél horgonyt lehetett vetni rossz idő esetén, el lehetett rendezni a rakományt meg a zsákmányt.

– És most minek megyünk arrafelé ebben a viharban?

– Stephanie talán szűkszavú volt?

– Inkább szájzáras.

Jansen kuncogott. – Ne vedd személyeskedésnek!

– Mióta ismered?

– Csak néhány napja találkoztunk.

Ez semmit sem mondott nekem, úgyhogy megkérdeztem: – Mondanál valamit az elsüllyedt hajóról?

– Az egy ócskavas volt. Úgy nézett ki, mint az Orca hajó a Cápa című filmből, miután a fehér cápa kettéharapta. Nem is értem, hogy juthatott el egyáltalán idáig Kubából!

Meghallottam a bűvös szót, és keményen Jansenre néztem. – Ugye viccelsz?

– Ettől csak még érdekesebb, nem?

Bizony. Kuba alig 140 kilométernyire volt innen, és ha jól tudtam, tilos volt onnan bármilyen hajónak amerikai felségvizekre tévednie. Kivétel nem volt. Soha. Stephanie egy szóval sem említett ilyesmit, csupán azt mondta, hogy a hajó a Karib-térségből jött észak felé.

– A hajó két napja Garden Cay-nél horgonyzott le, a Dry Tortugasnál. Ott voltam, láttam. A szél ugyanúgy fújt, mint ma, és az eső is zuhogott. Dagálykor az áramlatok nagyon rosszak, hiszen az uralkodó széliránnyal szembe mennek. A kikötő sokáig menedéket nyújtott az időjárással vagy az ellenségekkel szemben, de az embernek tudnia kell, hogy mit tegyen. Ez a kapitány nem tudta. A hajó elszabadult a horgonyról, nyugat felé sodródott, aztán zátonynak ütközött. És kész. – Jansen pattintott az ujjával. – Így.

Erősen tartottam a kormányt. – Nem szoktam hajót vezetni. Visszavennéd?

– Dehogy! Nagyon jól csinálod. – Megint rábökött a térképre, ezúttal egy kis, keskeny sziget mellé. – A Loggerhead zátony mellett. A fickót, aki észak felé hozta az árut, a Jefferson-erőd mellett, a Garden zátonynál tartóztatták fel. És ez alig néhány kilométerre keletre van.

Erről az erődről már hallottam.

Az 1800-as évek közepén építették, a világ akkor egyik legforgalmasabb hajóútjának védelmére, aztán a polgárháború idején fokozatosan börtönné alakították, ahová az északiak dezertőreit zárták. Ezt követően is börtön maradt. Leghíresebb lakója a Lincoln-gyilkosság egyik elítéltje, dr. Samuel Mudd volt. Járványok és hurrikánok kényszerítették ki az erőd elhagyását, úgyhogy a XIX. század végére már csak egy fűtőanyag-tárolóhely maradt a gőzösök számára. A Maine innen indult Havannába. Most pedig nemzeti park volt, ahol a nyugati félteke legnagyobb kőművesmunkáját mutatták be. Láttam képeket róla. Több száz méter hosszú, kő hatszög, 15 méter magas és 3 méter vastag falakkal. Az építményhez felhasználták a sziget teljes felszínét, ezért úgy tűnt, mintha az erőd nem is szilárd talajon, hanem a türkizkék tenger hullámain állna. Masszív ágyúállásaival, amelyek egymás fölött több sorban helyezkedtek el, ellen tudott állni bármiféle támadásnak. Tökéletesen megerősítették azt a mondást, amely szerint nem oda kell építeni erődöt, ahol könnyen megtehető, hanem ahol szükség van rá.

– Iszonyúan messze lehet mindentől – mondtam Jansennek.

– Hát nem egy Four Seasons hotel! De akad majd néhány ember a környéken.

– Azt mondtad, hogy a fickó, aki idehozta a hajót, a Garden zátonyon volt. És most hol van?

– Letartóztatva. Nekünk éppen jól jön, hogy Kubából jövet tilos itt tartózkodni.

Ez éppen jól jön. – Ebben a viharban merüljek le a roncshoz?

– Nincs más választásunk. A hajó tulajdonosa már úton van, nekünk pedig még előtte kell megszereznünk azt a vízhatlan dobozt.

– Honnan jön?

– Kubából. Honnan máshonnan?

Hát persze! Hülyeség volt megkérdeznem.

Széllökés érte a hajót balról, mire megdőlt. Nekifeszültem, és sikerült visszabillentenem a korábbi helyzetébe. Aztán elkaptam Jansen pillantását. Mélyen ülő szemében aggodalom tükröződött, én pedig eltűnődtem, hogy mi lehet az, amit ez az ember tud, én pedig nem.

Egy újabb szélroham megint vizet csapott a szélvédőnek.

– A fenébe! – morogtam.

– Kemény játék. Senki sem dugja ki az orrát ilyen időben. Legkevésbé a parkőrök. Szabad utunk lesz.

Villámlás, mennydörgés hallatszott, fekete felhők kavarogtak fölöttünk.

– Ha itt voltál már akkor, amikor a hajó elsüllyedt, miért nem merültél le rögtön?

– Úgy nézek ki, mint a filmsztár Lloyd Bridges? Nincsenek ilyen képességeim. Ezért Stephanie elment, és keresett egy fiatal fickót.

– És ezt nem helyesled?

– Nem ez a dolgom. Én csak önkéntes vagyok.

– Mennyit tudsz erről a nőről? – próbálkoztam ismét.

– Azt hiszem, megérdemelsz néhány információmorzsát.

Én is pontosan így láttam a dolgot.

– Először a külügyben dolgozott, aztán átment az Igazságügyi Minisztériumba. Emlékszem, szorosan együttműködött az FBI-jal, amikor én ott dolgoztam. És ma is az Igazságügyben van, úgy tudom. Ügyvéd, de kormányzati feladatokat kap.

Hallottam a ki nem mondott dicséretet is.

Államügyész. Azok jó emberek. Jó csapat.

Miközben Jansen még beszélt, bepróbálkoztam: – Stephanie beszélt az 1933-as Kétfejű sasról. Úgy tűnik, ez valami különleges érme.

– Lehet, hogy az utolsó példány.

Ahhoz mindenesetre elég értékes, hogy egy nagy vihar közepén is próbáljuk megszerezni. Azonban semmi sem alakult jól. Egy érme, amely elméletileg nem létezik. Egy Kubából jövő hajó, amely hirtelen elsüllyed. A tulajdonosa, szintén Kubából, már úton van. Az Igazságügyi Minisztérium meg hagyja, hogy mindez megtörténjék. És mindez egyetlen vízhatlan dobozért, amelyet épségben kell megszerezni.

Kinyitás nélkül.

Elég hadbírósági tárgyaláson vettem már részt ahhoz, hogy kiismerjem a bírákat és a tanúkat, és bár lehet engem zöldfülűnek nevezni, azért hülye nem vagyok.

Itt valami bűzlött.

De nagyon.

ÖTÖDIK FEJEZET

Megláttam a Jefferson-erődöt az esőfüggönyön keresztül.

Key Westtől az út csaknem három órán át tartott, mert a vihar miatt lassan haladhattunk. Jansen kormányzott a Garden zátony és az erőd mögé, hogy aztán Loggerhead, a hét sziget legnagyobbika felé haladjunk. A zátonyon volt világítótorony, amelynek vakító fénye átütött még a viharon is.

– A hajó itt futott zátonyra, aztán elsodródott Loggerhead déli csücske mellett – mondta Jansen. – A túloldalán akasztották meg a sziklák.

A szél valamelyest csillapodott, de a vad eső nem. Tőlünk balra, ötszáz méterre tucatnyi katamarán, vitorlás, valamint néhány motoros bárka horgonyzott. Elhaladtunk Loggerhead déli csücske mellett, amikor észrevettem, hogy valami bukdácsol a vízen. Egy műanyag tejeskanna, a nyakára kötve egy rövid sárga kötéllel.

– Én erősítettem egy korallzátonyhoz – mondta Jansen. – Itt sekély a tenger a zátony fölött, úgyhogy pipával tudtam lemerülni. A hajóroncs a jelzéstől ötven méterre nyugatra fekszik, valamivel mélyebb vízben.

– Ez nem nemzeti park? Szabad megjelölni egy roncsot?

– Ebben a viharban ezt a hajót észre sem vették. Más napon viszont követték volna.

Visszahúzta a gázkart, és megállította a hajót. – Fölötted lebegek majd. Vigyázz a hajócsavarra! Menj gyorsan! A fedélzeten van minden, amire szükséged lehet.

Már elmúlt egy ideje, hogy merültem. A haditengerészetnél tanultam meg a búvárkodást, Pam pedig néhány éve a mexikói Cozumel-szigeten. Ő azonban mindössze kétszer merült. A második alkalommal ugyanis egy dajkacápával történt találkozás megmutatta, hogy a víz alatti lét nem az ő világa. Így a következő három napot a hajón töltötte, rám várva.

Lemásztam a lépcsőn, és megkerestem a felszerelést. A szokásos palack. Semmi extra. Megcsavartam a szelepet, és szisszenéssel ellenőriztem a töltést. Aztán fölvettem a váll- és derékszíjakat, meg felcsatoltam egy nehezéket. Villám cikázott a fejem fölött, én pedig összerándultam a vakító villanástól. A mennydörgés robaja és az eső kopogása nem halkult. Mennyi biztonsági szabályt fogok mindjárt megszegni? Mint például azt, hogy soha ne menj vízbe, amikor körülötted villámlik. Vagy ne merülj egyedül. A fedélzet vadul imbolygott, ezért úgy döntöttem, hogy semmiképpen sem öltözöm be ilyen körülmények között a súlyos felszerelésbe. Ezért fogtam a pipát meg az uszonyokat, belöktem a palackot a vízbe, és a hajókorlátról begurultam.

A hullámzó vízbe esve elkaptam a süllyedő palackot. Előrehajolva mindkét karomat bedugtam a vállszíjakba, aztán a tartályt a fejem fölött áthúzva a hátamra vettem, a karomat pedig addig tartottam széttárva, amíg a palack szíjai kényelmesen a vállamra nem csúsztak.

Megtaláltam a szabályzót, és kiengedtem belőle a vizet.

Készen álltam a merülésre.

Elrúgtam magam lefelé, ahol a dolgok sokkal nyugodtabbak voltak. Jansennek igaza volt. A zátonynál a tenger sekély volt. Legfeljebb háromméteres, de aztán egy meredek törés, egészen legalább tíz méterig, a fehér homokig. Aztán kicsit távolabb a valódi szakadék a mélykék tengerbe. A borús, szürke ég nem sokat segített a tisztánlátásban, de azért lehetett látni.

A vízben nyüzsgő élet folyt.

Egy barrakuda tűnt fel, tett néhány kört nyitott szájjal, megmutatva a fogait. Aztán hihetetlen sebességgel eltűnt a kékségben. A cserszínű, sárga és barnás élő korallerdőben számtalan élőlény rejtőzött. Fölismertem a levendulakék íjhalat, a csíkos lepkehalat, fekete és sárga angyalráját és a vörös mókushalat. Közben persze figyeltem a cápákra is.

És aztán megláttam.

A jobb oldalára dőlt roncs, az ék alakú fehér hajótest a homokos tengerfenékbe fúródott, a hajó tatja meredeken fölfelé állt. A festés megmaradt, hiszen a hajótest még nem volt elég ideig víz alatt, hogy az algák megtelepedjenek rajta. Legalább tíz méter hosszú lehetett, hasonló a felszínen várakozó Isla Marie-hez. A bal oldalon akkora hasadás volt, hogy kényelmesen át lehetett úszni rajta. Mindez megerősítette Jansen elbeszélését.

Zátonyra futott.

Odaúsztam a hajótathoz, és bedugtam a fejem a kabinba. A bútorok és berendezési tárgyak összevissza hevertek. Itt semmi különös. A hátsó fedélzeten szintén minden egymás hegyén-hátán, kivéve egy búvárfelszerelést, amely a választófalhoz szorult. Nem látszott semmiféle fekete vízhatlan doboz. Körülnéztem a roncs melletti homokos tengerfenéken is, de ott sem láttam semmit.

Megálltam, hogy gondolkozni tudjak.

A langyos víz kellemes volt, a légzésem pedig egyenletesen lassúra csökkent. Egyértelműen kellemesebb egy tárgyalóterem hangulatánál. A felső fedélzet felé rúgtam magam, és megálltam az ajtónál, amely a zsanérjain kifordulva, nyitva állt.

És ott volt!

Egy fekete vízhatlan doboz, pontosan olyan, amilyennek Stephanie Nelle leírta. Megragadtam a fogóját, és meglepett, hogy milyen nehéz. Kicsit túl nehéz ahhoz, hogy egyszerűen a felszínre vigyem.

Ez pedig fölvetett egy kérdést.

Az érmén kívül mi van még a ládikában?

Egy pillanatra megálltam, hogy összegezzem a dolgokat. A legtisztább az lenne, ha ki tudnám szabadítani a homokos tengerfenékre, aztán kerítenék valami kötelet. Nincs értelme megpróbálni felrángatni a víz felszínére, és aztán ott küzdeni a viharral, amíg be tudom emelni a hajóra. Úgyhogy kiszabadítottam a dobozt a roncsból, nagyokat odacsapva, egyre jobban zihálva, végül a ládikát kivonszoltam a roncs mögé. Egy gyors pillantás fölfelé: megláttam az Isla Marie-t a tenger felszínén ringatózni, a motor változatlan helyzetben tartotta.

Elindultam felfelé.

A felszínre érve kiköptem a pipát, és integetéssel magamra vontam Jansen figyelmét. – Kell egy kötél. Tízméteres vagy még hosszabb.

– Társaságot kaptunk – kiáltotta az egyik ablakon át, a hajótat felé intve.

Amennyire csak tudtam, próbáltam a hullámok fölé emelkedve körülnézni. Egy kis hajó közeledett felénk, meglehetősen gyorsan. Lehet, hogy a parkőrök a Jefferson-erődből.

– Adj egy kötelet! – ordítottam ismét.

– El kellene tűnnünk innen.

– Van még időnk. Meg tudjuk csinálni. Add már azt a kötelet!

Azt akartam, hogy ezek az emberek tudják: nekem kötélből vannak az idegeim. Ha valaha is ki akarok kerülni a Legfőbb Katonai Ügyészségről, hogy akciókban vegyek részt, akkor magamat is meg kell győznöm arról, hogy vészhelyzetben éles az elmém. Ideje most már a gyakorlatba áttenni. A másik hajó gyorsan közeledett, de úgy gondoltam, elég időm van még lemerülni és visszajönni, ha Jansen idedobná végre azt az átkozott kötelet.

És megtette!

Egy tekercs sárga nejlonkötél landolt a hullámok tetején.

– A láda nehéz! – ordítottam. – Rákötöm, és jelt adok, erre elkezded húzni. Én ott leszek mögötted.

Megragadtam a kötél végét, ismét bekaptam a pipát, és lemerültem a hullámok alá.

HATODIK FEJEZET

Lefelé úsztam a fekete doboz felé, amely a roncs mellett hevert. Közben a józan eszemre hallgatva úgy döntöttem, hogy a kötelet az egész doboz köré tekerem, nemcsak a fogójára. Szokatlan súlyát továbbra sem értettem. Nem volt idegen számomra, hogy sötét dolgokat műveljek, de elég kevesen kerülnek az ügyvédjükkel együtt hadbíróság elé, pláne nem olyankor, amikor ugyanannál a haditengerészetnél szolgált, amelyik beperelte. Úgyhogy én már felkészült voltam féligazságokból, félig elhallgatott történetekből, sőt még teljes hazugságokból is. Az igazság persze mindig győzedelmeskedett a végén, és úgy gondoltam, hogy most is ez fog történni.

Mekkora idióta voltam!

Leértem a tengerfenékre, és láttam, hogy a kötélből még sok van feltekeredve, így begyűrtem a sárga nejlont a doboz köré, majd néhányszor meg is forgattam, amitől olyan heveder keletkezett, amelynek erősen kellett tartania. Fentről újabb motorzúgást hallottam, és megláttam egy hajó fekete kontúrját. Kicsi volt, ovális alakú, mint egy felfújható gumicsónak. Ekkora hullámzásban nem lehetett könnyű az előrehaladás.