Szüleimnek, Richardnak és Irene-nek

und für meine Schwiegereltern, Rudolf und Doris

– hálával és szeretettel

részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Patrick J. Deneen: Regime Change – Toward a Postliberal Future
Published by Sentinel an imprint of Penguin Random House LLC

Fordította Beke Ádám

Copyright © 2023 by Patrick J. Deneen
All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.
This edition published by arrangement with Sentinel, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Hungarian translation © 2023 Beke Ádám
Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Oláh Gábor

ISBN 978 963 604 382 7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő: Váradi Péter
A magyar kiadást szakmailag ellenőrizte: Botos Máté
A fordítást az eredetivel összevetette és szerkesztette: Váradi Péter
Olvasószerkesztő: Takács Andrea
A mutatókat készítette: Tiszóczi Tamás
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Tartalomjegyzék

Bevezetés

I. rész: A mi hideg polgárháborúnk

1. A liberalizmus vége

Az elit képmutatás és a populista sértettség politikáján túl

Ismerd az ellenséged

Fegyverszünet

2. A hatalmi elit

A menedzseri elit

Önámítás és a státusz fenntartása

Identitáspolitika és a hatalom akarása

Egy új, kétségkívül másfajta zsarnokság

II. rész: A közjó konzervativizmusa

3. A közös jó

A progresszivizmus első változata: a klasszikus liberalizmus

A progresszivizmus második változata: a progresszív liberalizmus

A nép progresszivizmusa: a marxizmus

A modern nonprogresszív alternatíva: a közjó konzervativizmusa

4. A nép bölcsessége

A szakértőkért

A népért

Hagyományos tudás

A tudás integrálása

Stabilitás és erény

5. A vegyes kormányzat

Az ókori hagyomány vegyes kormányzata

A modern vegyes kormányzat

Következtetések

III. rész: Mi a teendő?

6. Arisztopopulizmus

A nemesség hanyatlása

A keverés művészete

7. Az integráció felé

A dezintegráció problémája

A „meritokrácia” meghaladása

A rasszizmus elleni küzdelem

Túllépés a progresszión

A nemzet helye

A vallás integrációja

Köszönetnyilvánítás

Megjegyzések

Név- és tárgymutató

Bevezetés

Ha valaki kicsit is követi a híreket, egész biztosan nem jutna eszébe olyan gondolat, hogy a mai Amerika virágzó állam.

Súlyos gazdasági egyenlőtlenségek és a család fogalmának felbomlása alapjaiban erodálják a társadalmunkat. Az ország egykor gyönyörű városai pusztulásnak indultak. A születések számának bezuhanása, a „kilátástalanság okozta halálesetek” meredek emelkedése, a gyógyszertől és elektronikai eszközöktől való függőség terjedése mind a fásultság és a pszichés reményvesztettség térhódításáról tanúskodnak. Az idősebb nemzedékek elárulják a fiatalságot azzal, hogy beláthatatlan méretű adósságokat terhelnek rájuk.

Az oligarchia és a csőcselék uralmára vonatkozó figyelmeztetések napi rendszerességgel jelennek meg az amerikai és nyugati újságok címlapjain. Egyre többen csatlakoznak azokhoz a hangokhoz, amelyek egy újabb polgárháború lehetőségét harsogják, sőt kívánatosnak tartanák azt, míg mások azt követelik nyíltan, hogy az egyik oldal a másik politikai ambícióinak elnyomásával, nyers erőt bevetve ragadja magához az uralmat. Nem meglepő, hogy minél erősebbek a zsarnoki hatalomért kiáltó hangok, annál jobban fokozódik a polgárháború veszélye; és minél nagyobb a valószínűsége, hogy a hideg polgárháború forró konfliktussá fajuljon, annál valószínűbb, hogy végül valamilyen zsarnoki rendszerbe torkollik.

Ma Amerikában a politikai rezsim végkimerültségének vagyunk tanúi. A liberalizmus nem csupán megbukott, ahogy azt a legutóbbi könyvemben állítottam, de a gazdasági és társadalmi „progresszió” együttes csapásai alatt a „kevesek” és a „sokak” közötti ősi szakadék elmélyülése rendkívüli mértékeket ölt.

A „kevesek” és „sokak” kibékítésének módja a nyugati filozófiai hagyomány egyik legnagyobb múltra visszatekintő kérdése. Olyan kiváló gondolkodók keresték már rá a választ, mint Arisztotelész, Cicero, Polübiosz, Aquinói Szent Tamás, Machiavelli, vagy épp Alexis de Tocqueville, akik mind a „vegyes kormányzás” eszméjét javasolták: azaz, hogy a két osztálynak keverednie kell egymással. Ez egyben azt is jelentette, hogy a két osztály között egyfajta egyensúlyra és kiegyenlítettségre van szükség, és a jó politikai rend legfőbb ismérve, hogy képes hosszú időre stabilitást és folytonosságot biztosítani, és az egyén társadalmi státuszától függetlenül gondoskodik annak emberi boldogulásáról, miközben garantálja a „közjó” érvényre jutását.

A liberalizmus megalkotói elutasították a klasszikus megoldást, mert úgy hitték, hogy a látszólag permanens politikai választóvonalat egyszerűen lebontják majd „a politika új tudományának” vívmányai. A „vegyes kormányzatra” való törekedés helyett úgy gondolták, hogy a két osztály közötti megosztottságra a haladás elsődlegessége jelenthetné a valódi megoldást. A liberalizmus első – „klasszikus” – hulláma mindenekelőtt azt állította, hogy az egyre szabadabb és szélesebb piac által biztosított gazdasági fejlődés olyan transzformatív társadalmi és politikai rendet teremthet, amelyben a növekvő jólét mindig felülmúlja a gazdasági elégedetlenséget. A stabilitás, egyensúly és rend keresése helyett a liberálisok szeme előtt egy olyan gazdaság lebegett célként, amelyet a legtalálóbban a „kreatív rombolás” nyitott folyamataként jellemezhetünk. Hittétellé vált, hogy az új kapitalista gazdasági rendszer által kitermelt egyenlőtlenséget és az ebből fakadó elégedetlenséget majd elfedi a mind magasabbra törő prosperitás.

A liberálisok következő nemzedéke – az úgynevezett „progresszívek” – a rendszer okozta gazdasági egyenlőtlenségeket elítélte, de hitet tett azon meggyőződése mellett, hogy a haladás végül elhozza majd a társadalmi osztályok megbékélését. Miközben síkra szálltak a nagyobb gazdasági egyenlőségért, töretlen hévvel követelték a társadalmi rend dinamizálását, hogy a régi arisztokrácia maradványai után a közemberek ösztönös konzervativizmusával is leszámoljanak. Ennek az igénynek különösen a társadalmi szférában eszközölt átalakításokkal kívántak érvényt szerezni, ami az elmúlt években a szexuális forradalomban és azokban az ezzel kapcsolatos erőfeszítésekben csúcsosodott ki, amelyek célja a házasság, a család és a szexuális identitás „tradicionális”, természeti alapokon nyugvó meghatározásának kiszorítása volt, és amelyek helyébe egy olyan társadalmi és technológiai projekt lépett, amely a természet igája alól kívánta felszabadítani az embert. A progresszív liberalizmus álláspontja szerint a a szűk látókörű, hagyományos hit és vallásgyakorlat addig ismert formáinak meghaladásával elhagyhatjuk az ősi megosztottságokat és korlátokat, és ezek helyét átveheti az egyetemes együttérzés. A haladás révén – vélekedtek – az egykor érvényes különbségtételek – melyeket valaha társadalmi osztályok alapoztak meg, ám amelyeket mára mind kizárólagosabb módon a szexuális identitás terminusaiban határoznak meg – egyszerűen elmosódnak majd, és romjaikon egy újonnan születő emberiség emelkedik majd fel.

Mindkét liberális tábor – a „klasszikus” és a „progresszív” egyaránt – azt vallotta, hogy a haladás eszközével leküzdhető az osztályok közötti ősi megosztottság, egyszersmind elérhető a politikai béke; ugyanakkor mindkét iskola felismerte és tartott is attól, hogy az efféle progressziónak minden esetben gátat szabhatnak a hétköznapi emberek, akik nem kérnének a haladás gyümölcseiből, amelyet nem csupán előnytelennek, hanem kifejezetten destabilizálónak, zavarba ejtőnek, valamint a meggyőződéseiket, gyakorlataikat és a méltóságukat is sértőnek találnának. Az abba vetett hit, hogy a politikai béke leginkább és kizárólag a haladás révén érhető el, megkövetelte, hogy a politikai rend tényleges irányítását a jobb- és baloldalon is liberális elitek vegyék kézbe, ezzel garantálandó a haladás áldásait, értve ezt gazdasági és társadalmi értelemben egyaránt.

Noha a liberalizmus két tábora az eszközök tekintetében eltérő álláspontot képviselt, a felszín alatt hatékony összefogással akadályozták azt, hogy egy elkötelezett „néppárt” vegye át a hatalmat, amely mind gazdasági, mind társadalmi téren szembeszállt volna a progresszivizmussal. A démosztól való liberális félelem olyan politikai rendet teremtett, amely alapvetően egy progresszívebb elit uralmát tűzte ki célul a fenyegető démosz felett, és az amerikai történelem során lenyűgözően hatékonyan akadályozta meg egy valódi populista párt felemelkedését. A „vegyes kormányzás” vagy „vegyes alkotmány” (ahogyan a következő oldalakon hivatkozom rá) ideálját egy új és bebetonozott, haladásorientált liberális elit váltotta fel, amely a démoszt egyre inkább pusztán az ő dédelgetett projektjét – gazdasági és társadalmi értelemben is – fenyegető veszélyforrásnak tekinti.

A hidegháború utáni, rövid életű Pax Americana időszaka alatt a liberális nyugat hozzászokott a jobb- és baloldali liberálisok között feszülő ellentéthez, amely egy vitákkal terhelt, mégis kézben tartott politikai megosztottság volt, amelyben a liberalizmus két tábora váltakozva lépdelhetett előre attól függően, hogy éppen melyiküknek kedvezett a választói széljárás. A „neolibertarianizmus” – „konzervatív” és „progresszív” formájának – rövid interregnumát zúzta szét a legősibb politikai megosztottság újramegjelenése: a „kevesek” és a „sokak” ellentéte. A „klasszikus” és a „progresszív” liberálisok egyaránt eredendő rettegéssel és bizalmatlansággal viseltetnek a démosszal szemben, amit jól mutat a populizmustól való félelmük. Napjainkban teljes erőbedobással igyekeznek elejét venni egy olyan politikai átrendeződésnek, amelyben a liberális progresszív projekt kerülne szembe egy azt ellenző néppárttal. A liberális spektrum névleges „jobboldala” rendkívüli anyagi támogatással, szüntelenül támadja a populizmus „tekintélyelvűségét”, szakértőkkel szembemenő tudatlanságát és gazdasági „szocializmusát”; míg a progresszív liberális „baloldal” mindent elkövet, hogy rasszista, bigott és fasiszta fényben tüntesse fel a társadalmi és szexuális progresszivizmus konzervatív ellenzőit. A két liberális ellenpár a „woke kapitalizmus” zászlaja alatt egyesült, ami a „progresszivista” gazdasági jobboldal és a szociális baloldal tökéletes frigye: olyan kombináció, amelynek célja a figyelemelterelő tevékenységekkel, a fogyasztással és a hedonizmussal tökéletesen elégedett népesség megteremtése, amely – legfőképpen – nem akadályozza a haladás gyümölcseinek betakarítását. Ha pedig ez önmagában kevésnek bizonyulna, a politikai és vállalati hatalom eszközeivel élve nyomja el a populista fenyegetéseket.

Ám mindezen erőfeszítések is hiábavalónak bizonyultak, mert a démosz számára a korlátlan progresszió következményei többé már nem elfogadhatók. A világon mindenütt jól érzékelhető az a populista ellenreakció, amely a liberalizmus „jobb-” és „baloldali” változatát egyaránt elutasítja. Elutasítják a hidegháború utáni amerikai birodalom gazdasági „neoliberalizmusát”, és követeléseket fogalmaznak meg a politikai és gazdasági korlátok felállítására, a nemzetgazdaságok védelmére, az erősebb társadalombiztosítási háttérre, a munkavállalók fokozottabb védelmére, valamint a gazdasági hatalom monopolisztikus koncentrációinak határozottabb megfékezésére, sőt felszámolására vonatkozóan. Emellett pedig ugyanekkora elánnal utasítják el a progresszívok társadalmi liberalizmusát akkor, amikor kiállnak a nemzeti történelem kortárs megközelítéseibe oltott önutálattal szemben, amikor megálljt parancsolnak a gyermekek szexualizálásának és a pornográfiának, elutasítják a vallási nézetek magánügyként való elszigetelését, miközben a libertáriusok jogi birodalmában is diadalt arattak az immár fél évszázados amerikai abortuszrendszer megdöntésével.

Más szóval, a liberális „megoldás” most éppen annak a szakadéknak a mélyüléséhez vezet, amelyet a „haladás” jelszavával kísérelt meg betemetni. Miközben az uralkodó elit a gazdasági és társadalmi libertarianizmus felgyorsítására törekszik, az ebből fakadó politikai intézkedések halmozódó negatív következményei a liberalizmus mindkét oldalát elutasító populista politikusok felemelkedéséhez vezettek. A „sokak” osztálytudatra ébrednek – nem mint marxisták, hanem mint gazdaságilag baloldali, társadalmilag pedig konzervatív populisták. Ha a liberális „megoldás”, mint látjuk, csak gerjeszti a megoldásra váró politikai problémát, akkor új megközelítésre van szükség.

A liberalizmus fényének elhalványulásával és azzal, hogy állítólagos elkerülhetetlensége a téves történelemelméletek szemétdombján végezte, elérkezett az idő, hogy felszínre törjön a liberalizmus valódi és természetes ellenfele: egy mozgalom, amelynek meghatározó ismérve, hogy elutasítja a haladás ideologikus hajszolását és annak káros politikai, gazdasági, társadalmi és pszichológiai következményeit. Ez a projekt egyszerre célozza a helyreállítást és az újrafelfedezést, hogy a saját hagyományainkban keressük a módját annak, hogy miként találhatunk kiutat a jelenlegi politikai zsákutcából, mindezt korszerű köntösbe csomagolva, ami egyszerre lenne újszerű, ugyanakkor Arisztotelész, Aquinói Szent Tamás és Tocqueville számára sem hangzana idegennek.

Amire most szükség van – és amire a hétköznapi emberek zöme is vágyik –, az a stabilitás, a rend, a folytonosság, a múlt iránt érzett hála és a jövő iránti kötelezettség vállalása. Amit az emberek akarnak – akár tudják a helyes kifejezést, akár nem –,
az a konzervativizmus, ami őriz és megőriz: az a szabadság, amely nem a saját környezetünkből és népünkből kiszakító absztrakt fogalom, hanem amely kötelességeket ró ránk és kölcsönös kötelezettségekbe ágyaz bennünket; minket formáló intézmények, amelyekben a közös „társadalmi haszon” érdekében mindannyian részt tudunk venni, sőt ezt el is várják tőlünk; egy olyan elit, amely tiszteletben tartja és támogatja a lakosság alapvető elköteleződéseit és állapotát; végezetül egy olyan lakosság, amely számonkéri az uralkodó osztályon a közjó védelmének figyelembevételét és a felelősséget. Röviden: rezsimváltásra van szükség – a korrupt és korrumpáló liberális uralkodó réteg békés, ám ellentmondást nem tűrő megdöntésére, és a posztliberális rend megteremtésére, amelyben a jelenlegi politikai formák változatlanul működhetnek, feltéve, hogy egy merőben más jellegű ethosz vezérli ezeknek az intézményeknek, valamint a fő hivatalokat és pozíciókat betöltő személyeknek a döntéseit. Miközben látszólag ugyanahhoz a politikai rendhez tartoznak, a progresszív elit hatalmának leváltása a közjót szem előtt tartó „vegyes alkotmánnyal” kormányzó rendszerre, valódi rezsimváltást jelentene.

Habár a „posztliberális rend” a jelenlegi politikai pártokat meghaladja majd, legfőbb reménye ma mégis az „új jobboldal”. Ez a címke legalább annyira megtévesztő, mint amennyire megvilágító, tekintve, hogy az „új jobboldal” gazdasági programja jelentős részben a baloldali szociáldemokrata hagyományokból merít. Azonban a mai baloldal már nagyrészt elfordult a hagyományos bázisát képező munkásosztálytól, mivel annak társadalmilag konzervatív tendenciáiban fenyegetést lát a progresszióval szemben. Világosan látszik, hogy a jobboldal sokkal hajlamosabbnak mutatkozik arra, hogy gazdasági téren „balra tolódjon”, mint amennyire a baloldal hajlana jobbra mozdulni a társadalmi ügyekben. Ez a tendencia korántsem véletlenszerű, sokkal inkább a konzervativizmus visszatérését jelzi annak eredeti formájához – a liberalizmus konszolidált ellenzéséhez. Ezáltal a gazdasági egyenlőség kibontakozása mindig együtt jár majd a szolidaritás legelemibb forrásait jelentő intézmények erősödésével: ezek a család, a közösség, az egyház és a nemzet.

A „posztliberális” új jobboldal megjelenése lényegében a konzervativizmus korai formáinak újrafelfedezése, és a konzervativizmus legkorábbi gondolkodóit idézi fel, akik óva intettek a haladás ideológiájából fakadó veszélyektől. Ezek a gondolkodók egészen az ókori filozófusokig nyúltak vissza, hogy ismét felfedezzék a „vegyes kormányzás” tanulságait. Jóllehet, az ókori szerzőknek, Arisztotelésznek, Polübiosznak és Aquinóinak nem volt szavuk a „konzervativizmusra”, mégis ők fogalmazták meg először annak lényegét: az egyensúly, a stabilitás és a tartósság politikai és társadalmi rendje, amely a politikai, szociális és gazdasági „keveredés” által éri el a közjót. A nyugati politikai gondolkodást megalapozó alapvető tanításoknak ezt az újbóli feltámasztását méltán nevezhetjük „konzervatívnak”, ha megértjük, hogy a „konzerválást” minden esetben megelőzi a progresszív liberális ideológia radikális megdöntése. Ebből a célból ennek az alternatívának olyan elnevezést adok, amely annak ókori és modern értelmezésének egyaránt megfelel: ez „a közjó konzervativizmusa”.

Jelen könyv célja, hogy a liberalizmus ikszedik bírálata mellett megfesse a posztliberális jövő pozitív és reményteljes vízióját. A soron következő fejezetekben bemutatom, hogy a liberalizmus nem csupán megbukott, de a „kevesek” és „sokak” közötti ősi szakadék egy különösen széles és mély változatát hozta létre. A következő oldalakon amellett érvelek, hogy a válasz nem a liberális – legyen szó annak „jobbos” vagy „balos” válfajáról – „megoldások” ismételt felmelegítésében, hanem a „vegyes kormányzat” ókori hagyományának újrafelfedezésében és aktualizálásában keresendő. Bemutatom továbbá, hogy a „közjó konzervativizmusa”, amely ennek a „vegyes kormányzatnak” a megvalósítására törekszik, miként utasítja el a progresszió ideológiáját, miként tagadja meg azt a politikai rendet, amely az emberek haladást elutasító ösztöneinek elit általi korlátozására épül, és hogy ezzel szemben a „többség bölcsességét” figyelembe véve halad előre. Végül, bemutatom a gyakorlati módjait annak, hogy miként lehet megvalósítani az elit és a nép „vegyítését”.

El kell érnünk azt, hogy napjaink elitjének tagjai végre felhagyjanak öncélú törekvéseikkel, látva azt az elsöprő bizonyítékot, hogy az elmúlt ötven évben általuk követett társadalmi, gazdasági és politikai út súlyosan félrevitte a munkásosztály fellendülésének kilátásait.

Ez a változás nem úgy fog bekövetkezni, hogy a sokak valamiféle mitikus forradalmi felkelést szítanak a kevesek ellen. A változáshoz „osztályárulókra” lesz szükség, akik hajlandók a tág értelemben vett munkásosztály képviseletében fellépni, és rávilágítanak az elit tettei mögött meghúzódó tényleges indítékokra és azok hatásaira. Még egy viszonylag kisszámú, a nép sérelmeinek terelgetésében és felemelésében jártas elit tagjai is képesek lehetnek működőképes kormányzati és intézményi erő felmutatására, ha maguk mögött tudják „a sokak” politikai hatalmát. Ezáltal – saját érdekének átfogóbb megértése révén – létrejöhet egy új elit, vagy új formát ölthet a régi, hogy elhozzák Amerika új virágkorát.

I. rész
A mi hideg polgárháborúnk

1. A liberalizmus vége

A liberalizmus felszámolta saját magát. Filozófiaként és gyakorlati politikai vállalkozásként, a liberalizmus egyik fő célja a régi arisztokrácia megdöntése volt, amelyben az egyén társadalmi helyzetét és politikai pozícióját a születési előjog biztosította. Függetlenül attól, hogy mennyire igyekezett – vagy épp mennyire léhán élte az életét –, az ember társadalmi és politikai helyzete egész életében változatlan maradt. Ez a változtathatatlanság nemcsak az egyén politikai pozícióját határozta meg, hanem ennek következményeként az illető identitása is már a születése pillanatában eldőlt. A liberalizmus ennek az ancien régime-nek a megdöntésére tett javaslatot, hogy annak helyére olyan rendet állítson, amelyben az emberek törekvéseik, képességeik és szorgalmuk révén, saját döntéseikkel kovácsolhatják ki identitásukat és jövőjüket.

Pár száz évvel a kísérlet megkezdése után saját szemünkkel láthattuk az új uralkodó osztály, a „meritokrácia” felemelkedését, amely a liberalizmus által lefektetett feltételek mellett azóta is virágzik. Mára a liberalizmus válságba jutott, aminek oka nemcsak az új elit helytelen viselkedésében keresendő, hanem abban is, hogy a felemelkedése egybeesett az alsóbb osztályok javát szolgáló intézmények kimerülésével, miközben korlátozta azokat, akik ki akartak törni a rájuk kényszerített keretekből. A család, a közvetlen környezet, a különböző szervezetek, az egyházi és vallási közösség és más társulások meggyengülése a „sokak” társadalmi és gazdasági feltételeinek romlásához vezetett, miközben a „kevesek” monopóliumra tettek szert, mind a gazdasági, mind pedig a társadalmi előnyöket illetően.

A világ fejlett liberális demokráciáiban a munkásosztály szavazói felkeltek, hogy elkergessék azokat a vezetőket, akik megvetően és lekezelően viszonyultak a „lemaradókhoz”. Erre a liberalizmus felfedte valódi arcát, amely egy olyan ideológiát takar, amely maga alá gyűri az ellenzőit, és mindinkább „illiberális” liberalizmust hirdet. A kulturálisan kisemmizett és gazdaságilag hátrányos helyzetben lévők politikai hatalmának korlátozása – ami gyakran azzal jár, hogy a többségre az „antidemokrata” bélyeget sütik – egyre inkább arra utal, hogy a liberalizmus nem egy kölcsönösen elfogadott, átfogó rendszer, amely minden esetben lehetővé teszi az önrendelkezést, hanem inkább egy kifejezetten egyoldalú, elköteleződéssel terhelt rendszer. Ezáltal a korábban érinthetetlen liberális alapvetés mára jogalapját veszítette.

Miközben a liberalizmus az elkerülhetetlen kudarc felé robog, a politika az egész nyugati világban zavarossá vált, a választóvonal két oldalán már nem a bal- és jobboldali liberálisok állnak. Immár inkább a „népet” bíráló, többnyire bal- és jobboldali liberálisok néznek farkasszemet az „elittel” szemben állókkal (akik ma többnyire a jobboldalon állnak, de a baloldalon is jelen vannak – lásd például a vállalati elitet bíráló Bernie Sanderst). Ezek, ahelyett, hogy valóban szemben állnának egymással, ördögi körforgásban vannak, amiben mindkét oldal egyre többet veszít erkölcsi tartásából, és mindenki a másik megsemmisítésére törekszik. Ez a körforgás pedig mindaddig folytatódni fog, amíg a liberális rezsim fennmarad.

Ahhoz, hogy megértsük, hogyan vezetett a liberalizmus felemelkedése ehhez az ördögi körforgáshoz, meg kell értenünk, hogyan hozta létre a liberalizmus szabadságfelfogása az új uralkodó osztályt, és hogyan rombolta le a tömegek életét.

A szabadság modernitás előtti koncepciója – amelyet Platón, Arisztotelész, a Biblia, azaz az athéni filozófiai iskolák és a jeruzsálemi bibliai teológiai hagyományok összefonódása tár elénk – az önuralom, az önfegyelem és az önkormányzás ideáljára építkezett. A család, a vallás és a kormányzat intézményei megfékezték az egyébként természetes ösztönöket és vágyakat, amelyeknek behódolva az ember szolgaságra vagy rabszolgaságra kárhoztatta volna magát. A késztetéseinek engedő személy nem csupán rabszolgává vált, de lelki felépítése is a zsarnokéhoz vált hasonlatossá – csillapíthatatlan hatalomvágy lett úrrá rajta, amely a késztetései rabszolgájává vált zsarnokot bármilyen bűncselekményt vagy szörnyű tett elkövetésére képessé tette. Minden polgárnak, beleértve a hatalmasokat is, el kellett sajátítania a szabadságot hozó erényt, és a szabadság elsajátításában a fenti védőkorlátok segítették.

Ezzel ellentétben, a liberalizmus megalkotói olyan szabadságképet kínáltak, amely felszabadítja az embert a születési jogok által rárótt korlátok alól. Ahhoz, hogy ezt a felszabadítást megvalósítsák, nemcsak az öröklött kiváltságok uralmát kellett leváltaniuk, hanem azokat a régebbi társadalmi formákat is, amelyek révén az erényeket mindenki elsajátította és gyakorolta. Minden újabb szabadság megvalósulása azt követelte, hogy leszámoljunk egy-egy régebbi intézménnyel, amely a szabadság klasszikus ideálját ápolta.

Amit korábban „védőkorlátnak” tartottak, az mindinkább az elnyomásnak és az egyéni szabadság igazságtalan korlátozásának színében tűnt fel. Ennek nyomán a liberális szabadság eljövetele a minket is alakító intézményeknek és az emberi élet gyakorlati kereteinek fokozatos, majd egyre gyorsuló ütemben történő gyengítését, újradefiniálását és meghaladását vonta maga után, legyen szó akár a családról, a közösségről, a különböző egyesületekről, az iskolákról, az egyetemekről, az építészetről, a művészetekről és az egyházakról. Helyükön pusztaságot látunk: a liberális szabadság végeláthatatlan síkságait, az önteremtés végtelen és tágas játszótereit.

Napjainkban a védőkorlátok liberális lebontását gyakran úgy állítják be, mint a múlt igazságtalanságait meghaladó progresszió hőstörténetét, amely elvezette a modern embert a felvilágosodás, az igazság, a szabadság és az egyenlőség felé. Az elnyomott emberek végre letéphették magukról a múlt igazságtalan béklyóit. Aki kétségbe vonja ezt a narratívát, azt rögtön azzal vádolják, hogy a kiváltságok védelmére kel és nosztalgiával tekint vissza egy letűnt kor igazságtalanságaira.

Ez a „whig történelem”, amelyet a győzedelmes eszmét hirdető progresszív liberálisok találtak ki, téves történelemfelfogást közvetít, önigazoló és öncélú, ráadásul nem veszi figyelembe, hogy a múlt „szabadságkorlátozó” intézményei valójában éppen a szabadságot szolgálták.

Vegyük például a liberalizmus egyik hősének, John Stuart Millnek az érvelését. Klasszikusnak tartott A szabadságról című írásában elítéli a hagyományok korlátozó szerepét, és élteti a nyitott, liberális társadalmat, amely előnyt biztosít a társadalom azon tagjainak, akik hajlandók felborítani a korábbi rendet meghatározó intézményeket. Mill szavai szerint a szokás „despotaként” uralja azok életét, akik „kísérletezni szeretnének az életükkel”. Miközben tagadhatatlan, hogy a szokás csakugyan „despotának” tűnhet azok szemében, akik a társadalom régóta fennálló hagyományainak és szokásainak megzavarását és megdöntését célozzák, egy másik perspektívából nézve, a szokások és a hozzájuk kapcsolódó, az állandó kulturális gyakorlatokat támogató és fenntartó intézmények nemcsak azért léteznek, hogy gátat szabjanak az önmegvalósítás szabadságának, hanem azért is, hogy megóvják a hétköznapi embereket a becsvágyók támadásaitól. Ebben a megvilágításban tehát ezek az informális, de mindent átható kulturális formák nem csupán azt gátolják meg, hogy a forradalmi jellegű törekvésekkel az egyéni szabadság parancsa alá rendeljék a társadalom egészét, hanem egyszersmind megóvják azt a stabilitást és rendet, amely leginkább a hétköznapi emberek javát szolgálja, azokét, akiknek nem kedvez a változékonyság, a generációs folytonosság megszakadása, az intézményesített zűrzavar – röviden mindaz, amit Mill „haladásnak” nevez.

Millnek a La Manche csatorna túloldalán alkotó kortársa, Alexis de Tocqueville pontosan ebben a megvilágításban látta az ember közvetlen környezetét alkotó kultúra alól történő felszabadításának veszélyeit. Szembesülve azzal, hogy a liberalizálódó Amerikában valószínűleg egy „forradalmibb” osztály emelkedik majd fel, Tocqueville különösen a vallás korlátozó erejéről írt csodálattal.

Ám az amerikai forradalmárok kénytelenek hangosan hirdetni a keresztény erkölcs és igazságosság tiszteletét, s még akkor sem tehetik magukat túl a kereszténység törvényein, ha azok keresztezik céljaikat; ... Mostanáig egyetlen ember sem akadt az Egyesült Államokban, aki elő mert volna hozakodni azzal az elvvel, hogy a társadalom érdekében mindent szabad. Ezt az istentelen elvet mintha csak azért találták volna ki a szabadság századában, hogy előre igazoljanak minden jövendő zsarnokot.1

Tocqueville gondolatmenete rávilágít arra, hogy a forradalmi indulattól fűtött egyéneket visszatartó „védőkorlátok” – amelyek a „többség zsarnokságának” jó szándékú formájaként értelmezhetők – valódi értelme mélyen demokratikus. Demokratikus, mert az előttünk élt őseink számtalan nemzedéke alkotta meg azokat, kőkemény tapasztalattal, és intézményeket építettek köréjük, hogy védelmet nyújtsanak mindenki életének, függetlenül attól, hogy az illető személy milyen gazdasági vagy társadalmi pozícióban van. Azok, akik védelmükbe veszik a kulturális intézmények kitüntetett szerepét, hallgatólagosan elismerik, hogy a világban óhatatlanul és mindenütt jelen van az egyenlőtlenség – legyen szó akár az önkényes társadalmi különbségekről, vagy az azokat felváltó természetes egyenlőtlenségről, amelyek a tehetség és az önállóság egyéni különbségeiből fakadnak –, és ahelyett, hogy hamisan azt állítanák, hogy ezek egy nap mind legyőzhetők lesznek, sokkal inkább ragaszkodnak azokhoz a kulturális formákhoz és normákhoz, amelyek révén biztosítható, hogy főleg a gyengébbek és hátrányosabb helyzetűeknek is megadasson a boldogulás lehetősége. Másodsorban azért is tekinthetjük demokratikusnak ezeket a védőkorlátokat, mert a társadalmi struktúrákba beágyazott szokások és gyakorlatok összessége fékező hatással bír azokra, akik határozott ambíciókkal, sőt, akár zsarnoki késztetéssel rendelkeztek, és akik kifejezetten előnyt kovácsolnának a bizonytalanságból és a zavaros körülményekből. Ez az oka annak, hogy G. K. Chesterton meggyőződése szerint „a tradíció nem más, mint időben kiterjesztett demokrácia. (…) A tradíciót úgy is meghatározhatjuk, hogy az nem egyéb, mint a választójog kiterjesztése. A tradíció annyit jelent, hogy megadjuk a választójogot a legkevésbé ismert társadalmi osztálynak: őseinknek. Ez a halottak demokráciája.”2

Mill álláspontjával ellentétben a nagy múltra visszatekintő intézmények és gyakorlatok esetében minden ellenérvet kétellyel kell kezelnünk, mert ezek az intézmények többnyire „alulról felfelé” építkezve fejlődtek ki, hogy egyidejűleg két célt is megvalósítsanak: egyfelől biztosítják a hétköznapi emberek boldogulásának feltételeit, másfelől visszatartják a hatalom birtokosait attól, hogy zsarnoki ösztöneik csábításának engedve megszabaduljanak a szokások, a hagyomány és a kultúra mérséklő és korlátozó hatalmától. Tocqueville kiemelte, hogy a potenciális forradalmárok engedelmessége gyakran csupán „látszólagos” – ami azt a kimondatlan vágyat leplezi, hogy mentesüljenek mindennemű korlátozástól –, de sokszor még a kulturális normák egyfajta felszínes elismerése is elegendő korlátként szolgálhat. Azonban ahhoz, hogy ezek a kulturális formák széles körű befolyást gyakorolhassanak, kevés a szokások és a normák felületes és vonakodva történő elismerése, azokat a közösség tagjainak is osztaniuk kell, és általánosan el kell fogadniuk.

Gyakorlatilag a hatalom, befolyás és vagyon birtokosait ezek a formák „tartják kordában” – nem pusztán a törvény ereje vagy a hatalmi ágak szétválasztása által, hanem a „halottak demokráciájának” iránymutatása szerint.

Aki napjaink elitjéhez kíván tartozni, annak – a szakiránytól vagy a tanulmányok jellegétől függetlenül – lényegében két dolgot kell jól elsajátítania: először is, részt kell vennie a hagyományos védőkorlátok lebontásában azáltal, hogy azokat teljesen öncélú módon elnyomó rendszerekként értelmezi újra; másodszor pedig el kell sajátítania a védőkorlátok nélküli világban történő tájékozódást. A felsőoktatási intézmények – azokon belül is különösen az elit intézmények – küldetése ma az, hogy helyet és időt biztosítsanak a hallgatók szabad kísérletezéséhez egy védőkorlátok nélkül világban úgy, hogy alattuk azért kifeszítettek egy védőhálót. Itt elsajátíthatják, hogyan kezeljék a „biztonságos szexet”, a rekreációs alkohol- és kábítószer-használatot, a határokon átlépő identitásokat, és hogy hogyan lehet látszólag szembeszegülni a tradicionális intézményekkel úgy, hogy közben nem szállnak szembe a rendszerrel – ami mind arra készíti fel a fiatalokat, hogy hogyan kell élni abban a néhány világvárosban, amelyben a „kultúra” kimerül a drága és exkluzív árucikkek fogyasztásában, és nem foglalkozik azzal, hogy a nagyra törő és a megelégedett embereket egyaránt kormányzó környezetet formálják. A védőkorlátokat azok számára is eltávolítják, akik kívül maradnak ezeken az intézményeken – elvileg mindnyájan egyformán „szabadok” –, de alattuk már nem látszik semmiféle védőháló.

Korunk elitje tehát hivatalosan is elítéli a múltban gyökerező kulturális intézményeket és formákat, miközben privatizált védőkorlátként működő normák internalizálásának új módját sajátítja el – mindez hasonlít a fallal körbekerített lakóközösségekhez, amelyekhez ennek az osztálynak a tagjai is előbb-utóbb csatlakoznak. A felsőbb és alsóbb rétegekre egyaránt érvényes normákban gazdag kultúrák egyfajta „közszolgáltatásként” működtek, amennyiben a társadalom minden tagjának egyforma szolgáltatást kínáltak, de a mai elit által vezetett társadalom hivatalos üzenetei számos olyan régóta fennálló eszményt támadnak meg és utasítanak el, amelyeket a régebbi kulturális formák üdvözöltek. Így például a média, a populáris kultúra és az oktatási iparág sokszor mintegy rosszallását fejezi ki a család vagy a házasság intézményével kapcsolatosan, amikor „hagyományos családként” vagy „hagyományos házasságként” hivatkozik rájuk. Azzal, hogy hozzáteszi a „hagyományos” jelzőt, mintegy jelzi azt, hogy a liberális rend elitje megveti és rosszallón tekint ezekre az ideálokra, a „hagyományos” szó ugyanis gyakorta a múlt önkényes előírásaira utal, amelyek irracionálisak, elnyomók és korlátozók voltak. Mégis – ahogy azt olyan társadalomtudósok, mint Charles Murray és Bradford Wilcox is megjegyzik – a magasabb szintű egyetemi oktatás előnyeit élvezők megtanulják, hogyan kell családot alapítani egy védőkorlátok nélküli antikultúrában a privatizált normákra, valamint a nagyobb jólétre és jobb lehetőségekre támaszkodva.3 Eközben a kulturális normák és ideálok – gazdasági és társadalmi eszközökkel zajló – lerombolása miatt a kevésbé szerencsés helyzetben lévők körében a család intézménye felbomlóban van.

A fenti kettőből következik egy harmadik tanulság: azok, akiknek sikerül az érvényesülés, megérdemlik státuszukat; azok, akik lemaradtak, csak saját magukat hibáztathatják. Michael Sandel érvelése szerint a diplomafetisizmus, más szóval az oktatási „kredencializmus az utolsó, még elfogadható előítélet”.4 Egy olyan világban, amelyben a modern liberalizmus „szent projektje” által formálódó szerencsések társadalmi és anyagi boldogulása garantált, mindazokra, akik képtelenek megtörni az átkot és nem tudnak megszabadulni a „bárhol is való” begyökerezettségüktől, egyre inkább úgy tekintenek, mint akik megérdemlik a sorsukat. A felemelkedés előtt egyetlen akadály van, mégpedig valamiféle erkölcsi kudarc, nevezetesen a divatjamúlt meggyőződésekhez és gyakorlatokhoz való „ragaszkodás”, aminek meghaladásához a felsőbbrendűeknek volt kellő bátorságuk és ítélőerejük. Sandel következtetése szerint a „meritokraták erkölcsi kérdést csinálnak a sikerből és a kudarcból, és öntudatlanul is hirdetik a kredencializmust – amely alattomos előítélet azokkal szemben, akik nem jártak főiskolára”. Az arisztokraták önkényes uralmát leváltó rendszer Sandel szerint maga is „egyfajta zsarnoksággá vált”.5

Michael Lind találóan „új osztályharcként” jellemzi ezt az új megosztottságot, és megjegyzi, hogy az, amit ebben a könyvben az „elit” és a „munkásosztály” közötti szakadéknak nevezek majd, az nem is annyira a vagyoni különbségekről, mint inkább a diplomákról szól, és arról, hogy be tudnak-e jutni a gazdaságot irányító menedzserek világába, és ott sikerre tudnak-e jutni. Lind joggal jegyzi meg, hogy a munkásosztály is megosztott – mégpedig az irányító elit jóváhagyása, sőt aktív közreműködése mellett – „régi amerikaiakra” és a „friss bevándorlókra és azok leszármazottjaira bomlik”.6 A nyugati világban, és azon belül is az Egyesült Államokban dúló rasszizmus létezését vagy komolyságát egy pillanatig sem tagadva, a történelmi igazságtalanságok átfogó és hatékony orvoslására irányuló javaslatok részeként mindenképpen érdemes lenne megvizsgálnunk azt, hogy a formatív társadalmi intézmények és a családi élet pusztulása miként károsította, rassztól függetlenül, a munkásosztályt. Az efféle kérdéseket a progresszív irányzatok nagy ívben elkerülik, hogy strukturálisan rasszistaként ábrázolják a teljes nyugati történelmet ahelyett, hogy annak strukturálisan liberális jellegét hangsúlyozzák – lerontva ezzel a hétköznapi emberek életkilátásait, függetlenül a faji és etnikai származásuktól. Azok a hangok tehát, amelyek a nyugat politikai megosztottságát kizárólag faji alapon közelítik meg, tovább erősítik az irányító osztály kiváltságait, elejét véve annak, hogy a változatos hátterű munkásosztály különböző csoportjai felismerhessék a közös érdekeiket, ami egyetlen tömbbe terelné őket az irányító osztállyal szemben, mely mindaddig csak profitál az alatta lévők megosztottságából. A legutóbbi amerikai választások azonban már arra utalnak, hogy ez a közös érdek egyre inkább a felszínre kerül, és a változatos faji és etnikai hátterű munkásosztály fokozatos növekedésével ellensúlyt tud képezni az úri liberálisokkal szemben, akik újonnan épült középkori fellegváraikból kormányozzák őket.7

Megjegyzések

1. A liberalizmus vége

1Tocqueville, Alexis de: Az amerikai demokrácia. Ford.: Szabolcs Katalin. Budapest: Európa, 1993. 418–419.

2Chesterton, Gilbert K.: Igazságot! Ford.: Lukácsi Huba, Radnai Ferenc. Budapest: Szent István Társ., 1985. 66–67.

3Murray, Charles: Coming Apart: The State of White America, 1960–2010 New York: Crown Forum, 2012. 144–208; Wilcox, W. Bradford: „Marriage Have and Have-Nots,” The New York Times, 2011. július 3., https://www.nytimes.com/roomfordebate/2011/07/03/marriage-the-next-chapter/marriage-haves-and-have-nots.

4Sandel, Michael: The Tyranny of Merit: What’s Become of the Common Good? New York: Farrar, Straus and Giroux, 2020. 95.

5Sandel, 85.

6Lind, Michael: The New Class War: Saving Democracy from the Managerial Elite. New York: Portfolio/Penguin, 2020. 11.

7Kotkin, Joel: The Coming of Neo-Feudalism: A Warning to the Global Middle Class. New York: Encounter Books, 2020; Guilluy, Christophe: Twilight of the Elites: Prosperity, the Periphery, and the Future of France, trans. Malcolm Debevois. New Haven: Yale University Press, 2019.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Nunito – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License