A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Johanna Lindsey: Man of My Dreams

Avon Books, An Imprint of HarperCollins Publishers, New York, 1992

A magyarul Álmaim hercege címmel, 1993-ban megjelent regény új fordításban.

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

A sorozatban megjelent:

Álmaim férfija

Szeress mindörökké

A szerelem nyomában

Fordította: Gázsity Mila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Text copyright © 1992 by Johanna Lindsey

Experts copyright © 1977, 1984, 1985, 1987, 1991, 1992, by Johanna Lindsey

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-124-3

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Lee Ann-nek és Harrynek
Ha az igaz szerelem megtörténik, az kibírható

1. fejezet

ANGLIA, 1878

– Tyler Whately! Maga meg mit bámul, mint borjú az új kapura?

Megan Penworthy hangja indokolatlanul élesen csengett, no de pontosan ez is volt a szándéka. Emellett csak úgy áradt belőle a fennhéjázó megvetés, ahogy a tekintetéből is, mintha bizony ki nem állhatná ezt a fickót. Pedig ez korántsem volt igaz, mert valójában kifejezetten kedvelte Tyler Whately őméltóságát.

A fiatalember külseje kellemesen tetszetős volt, alig egy csöpp hajolaj kellett csak ahhoz, hogy világosszőke haja rendezetten lesimuljon, s bajuszkáját és pofaszakállát is rövidre nyíratta, amitől megmutatkozott állkapcsa határozott vonala. Megnyerő pillantású, sötétzöld szeme volt, emellett nem nőtt túlontúl magasra, hogy valami szegény lánynak teljesen kifacsart nyakkal kelljen rá felbámulnia. Nem számított aggasztóan nagydarabnak, karcsú termete azonban kellőképpen izmos volt. A huszonhét éves fiatalemberre szép jövő várt, no meg egy jelentős vagyon, amit anyai ágon örökölt.

Megannek semmi kétsége nem akadt azt illetően, hogy Tylerből remek férj válna. Akár saját maga is próbát tett volna vele, ha kevéssel a fiatalemberrel való megismerkedésük után legjobb barátnője, Tiffany Roberts be nem vallja, hogy ő vágyik Tylerre.

Tiffany egészen pontosan így fejezte ki magát: – Őt akarom, Meg. – Négyszemközt a két lány sosem kerülgette a forró kását, hiszen ilyenkor nem volt ott senki más, aki megbotránkozhatott volna az effajta kijelentésen. Aznap azonban Tiffany túlságosan is izgatott volt ahhoz, hogy érdekelje, ki más hallhatja meg. – Valóban ő az igazi. Még sosem éreztem annyira… annyira… amikor rám mosolygott… nos hát, az olyan érzés volt… a teremtésit, képtelen vagyok leírni, de annyi szent, hogy kis híján elájultam!

– Valószínűleg megint túl szoros volt a fűződ – vágta rá csipkelődő mosollyal Meg. – Igazán tudhatnád, kell egy kis helyet hagyni, hogy levegőhöz juthass…

– Ó, hagyd már abba! – kacagott fel Tiffany. – Halálosan komolyan beszéltem. Mit tegyek, hogy elnyerjem magamnak, Meg?

Minthogy kettejük közül Megan volt az idősebb (öt egész hónappal), neki kellett volna válasszal szolgálni minden kérdésre – csakhogy ezen a bizonyos téren semmiféle tudással nem bírt, ám ezt nem szívesen ismerte volna be. Végtére is, a férfiak bármire képesek lettek volna, hogy felhívják magukra a figyelmét. Ez már csak annyiból is zavarba ejtő volt, hogy ő aztán a világon semmit sem tett azért, hogy magához vonzza őket. Miután az eltelt két esztendő során a környék összes jó partinak számító fiatalembere megjelent vizitelni nála, Meg végül arra a következtetésre jutott, hogy valószínűleg egyszerűen a külseje lehet a ludas a dologban, annak ellenére, hogy neki jutott a legkevésbé divatos hajszín az egész királyságban: egy botrányosan feltűnő, élénk rozsdavörös árnyalat, egyben az egyetlen vonás, amit édesapjától örökölt.

Így hát azon a bizonyos napon, amikor erről esett szó kettejük között, Megan a józan eszében bízva így felelt barátnőjének: – Csak mosolyogj, légy önmagad, és akkor a tiéd lesz.

Ez pontosan így is történt. Két hónappal a megismerkedésüket követően Tyler őméltósága képtelen volt tovább ellenállni Tiffanynak, és megkérte a kezét. Az esküvőt a lány tizennyolcadik születésnapjára tűzték ki, amitől alig három hónap választotta el őket. S minthogy Tyler egy vikomt fia volt, nem is holmi egyszerű szertartást terveztek, hanem azt, hogy a frigyre a londoni báli szezon csúcspontján kerüljön sor.

Figyelembe véve, hogy Megan mennyire örült barátnője szerencséjének, és mennyire remek fickónak tartotta Tylert, iménti nyers kérdése akár meg is hökkenthette volna a jegyespárt, akiket gardedámként éppen templomba kísért ezen a ragyogó, nyári vasárnapon. Tyler így is megütközött egy kissé. A fiatalember eleinte értetlenül, majd pedig bosszankodva fogadta Megan ellenséges megjegyzéseit, hiszen ezeket a világon semmivel sem érdemelte ki. Tiffany viszont korántsem lepődött meg – no de ő tisztában volt a különös viselkedés okaival.

Kezdetben jólesett neki, amikor barátnője elhitette Tylerrel, hogy nála kellemetlenebb természetű teremtés már nem is létezhet, korábban ugyanis – érthető módon – Meganbe bolondult bele minden olyan fiatalember, aki Tiffany tetszését elnyerte. Nem mintha a lány ne lett volna csinos. Nagyon is az volt: a kor divatja az olyan szőke fürtöknek és mélykék szemnek kedvezett, mint az övé. Csakhogy egy csinos lánynak semmi esélye sem volt, ha olyan káprázatos szépséggel hasonlították össze, mint amilyennel Megant áldotta meg a sors. Ezért alakult úgy, hogy Meg már a kezdetek kezdetétől fogva biztosítani akarta, hogy Tyler érdeklődése ne kalandozhasson el, s ő végképp semmivel se vonja magára.

Csakhogy a lány olyan régen űzte ezt az újszerű stratégiát, hogy így az eleinte fülig vörösödő Tyler már nem hebegett bocsánatkérést mindazért, amit az éles nyelvű Megan zokon vehetett. A fiatalember felvette a kesztyűt és visszavágott, méghozzá nem is rosszul.

Most is csak megrántotta a táncos léptű pej gyeplőjét, hogy a nyitott hintó elinduljon Tiffany házától, ahol a két lányt felvette, és Megant pillantásra sem méltatva így felelt: – Nos, Miss Penworthy, tulajdonképpen nem látok semmi érdekfeszítőt. Bármit bámuljak is, az korántsem érdekes.

Tiffany teste megfeszült. Tyler ennyire keményen még sosem vágott vissza. Azt is látta, hogy Megan a csípős megjegyzést a szívére vette, mert mélyen elpirult, és azonnal el is fordult, nehogy a fiatalembernek feltűnjön, mennyire elevenébe talált.

Tiffany igazán nem kárhoztathatta Tylert. Egy férfi mégsem tűrheti a végtelenségig a sok undokságot, egyszer kénytelen visszaszólni. Nem, nem, az ő hibája volt az egész. Már régen véget kellett volna vetnie Megan színjátékának. De mégsem tette, mert valahol mélyen megmaradt benne egy aprócska aggály, hogy ha Tyler végre olyannak látná Megant, amilyen valójában, akkor ugyanúgy belebolondulna, mint az összes többi férfi, akinek valaha is kijutott barátnője egyetlen mosolyából.

De ebből most már tényleg elég. Biztosra vette, hogy Tyler szereti. Ha mégsem lenne képes megtartani a szerelmét, akkor meg sem érdemli – még pontosabban, akkor a fiatalember az, aki nem érdemli meg őt. Beszél Megannel, méghozzá rögtön a lelkész prédikációja után… Sőt, talán inkább előtte… azt semmiképpen sem várja meg, hogy barátnője megbántottsága elmúljon és a harag lépjen a helyébe. Ez azért nyugtalanította ennyire Tiffanyt, mert ha Megan egyszer indulatba jött (és ez szerencsére nem túl gyakran alakult így), akkor teljesen kiszámíthatatlanná vált.

A beszélgetésre akkor nyílt alkalom, amikor megérkeztek a Teadale község szélén álló templomhoz. Tyler előrement, hogy köszöntse Lady Opheliát és három lányát. Wedgewood grófnőjeként Ophelia Thackeray volt a környék legelőkelőbb arisztokratája, ami magasan az alacsonyabb rangú nemesek fölé emelte. Társasági jelentősége még Megant sem hagyta hidegen. Sosem hagyott ki egyetlen alkalmat sem, amivel felhívhatta magára Ophelia figyelmét, aki a község első számú hölgye volt, s a meghívásaira mindenki elképesztően vágyott. Megan szinte bármit megtett volna azért, hogy egyszer őt is meginvitálja a házába.

Tiffanynak úgy kellett visszahúznia a barátnőjét, aki azon nyomban megindult Tyler nyomában, hogy üdvözölje a grófnőt és pár szót váltson vele. Megan türelmetlen pillantása arról árulkodott, hogy egészen más köti le a figyelmét, s szinte azonnal hárította is barátnője közeledését.

– Remélem, nem a hintóban történtekről akarsz beszélni velem, Tiffany.

– Pedig határozottan ez a célom – felelte rendíthetetlenül a lány. – Pontosan tudom, miben mesterkedsz, Megan, és szeretlek is érte nagyon. Azt is biztosan tudom, hogy eleinte sokat segítettél vele, de most már szeretném azt hinni, hogy e nélkül is képes vagyok megtartani Tylert, és nem kell attól félnem, hogy a gödröcskéid látványától a lábad elé alél.

Megan pislogott, majd mélyről jövő, kevéssé kisasszonyos kacagás tört ki belőle, és megölelte a barátnőjét.

– Azt hiszem, igazad van. Lehet, hogy szokásommá vált szurkálódni azzal a drága emberrel.

– Ebben az esetben arra kérlek, hogy a mai nappal vess ennek véget.

Megan szája széles mosolyra húzódott.

– Rendben, de nem gondolod, hogy ha elkezdek kedvesen viselkedni vele, még a végén azt hiszi, hogy valami bajom van?

– Szerintem inkább felhagy a finom célozgatással arra, hogy többé ne találkozzak veled.

Megan éjkék szeme felvillant, majd összeszűkült.

– A pokolba is! Csak nem ilyesmire vetemedett? És mikor?

– Nem is egyszer, de hát nem kárhoztathatod érte, hiszen mindig is a legrosszabb oldaladat mutattad neki. Nem megy a fejébe, hogyan lehetünk annyira jó barátnők, mivel úgy ítéli meg, hogy kettőnk vérmérséklete nagyon is különböző.

– Mert a világon semmit sem tud rólunk! – csattant fel Megan. – Például azt, hogy úgy összeillünk, mint a zsák és foltja! – Az ajkába harapott, mert képtelen volt leplezni az aggodalmát. – De ugye, az esküvő után nem ragaszkodna ahhoz, hogy távol tartson bennünket egymástól?

– Te is tudod, hogy Tyler a legkevésbé sem a parancsolgatós fajta – nyugtatta meg Tiffany. – De még ha így is lenne, az sem jelentene semmit. Attól tartok, Miss Penworthy, ez a barátnője már egy életen át megmarad.

Megan arcán elömlött az a mosoly, ami felvillantotta mindkét gödröcskéjét és arcának egészen másfajta szépséget kölcsönzött – nyíltnak és barátságosnak… megközelíthetőnek tűnt tőle. Még Tiffanyt is mindig meghökkentette, pedig ő aztán gyakrabban is tapasztalhatta ezt az oldalát. Ilyenkor mégis mindig úgy érezte, mintha valami különleges adományban részesült volna, és abban is egészen biztos volt, hogy nincs a világon semmi, amit ne tenne meg legkedvesebb barátnőjéért. A mosoly komoly hatást gyakorolt egy templomkertben ácsorgó úriemberre is, aki már addig is oda-odalesett Megan felé, most azonban mondat közben állt el a szava, s leplezetlenül bámulni kezdte. A lány ragyogó arca többekbe is friss reményt öntött, s ezek eltökélték magukban, újra megpróbálkoznak azzal, hogy az egyházközség vitathatatlanul legszebb hajadonjának udvaroljanak.

Miután Tiffany végzett a mondandójával, belekarolt a barátnőjébe, és a templomajtó felé vezette, ahol Tyler még mindig a Thackeray család négy tagjával társalgott.

– Ma valahogy szerencsésnek érzem magam, Meg – súgta oda somolyogva. – Szinte biztosra veszem, hogy végre részesülünk abból a rég áhított meghívásból. Mesésen festesz ebben az új, kék puplinruhában. A vén baltaképűre egyértelműen jó benyomást teszel majd benne.

– Komolyan így gondolod? – kérdezte halkan, reménykedve Megan.

Tiffanyt boldogabbá tette volna, ha a barátnőjének nem olyan szörnyen fontos az a bizonyos meghívás, de hát ezen nem segíthetett. Nem pusztán arról volt szó, hogy a grófnő mindenkit ismert Devonshire-ben, aki számított, meg hogy a mulatságaira több mérföld távolságból is eljöttek az emberek valami érdekes, addig ismeretlen vendég miatt. Ez persze sokat jelentett, főleg egy fiatal lány számára, akinek ugyanolyan reményei vannak, mint minden más ifjú teremtésnek: hogy egy bálon rátaláljon romantikus álmai férfijára, ha már egyszer nem sikerült saját ismerősei körében fellelnie ezt a személyt.

De még csak nem is ez volt a fő ok, hiszen Megan pár hónap múlva megkezdi a londoni báli szezont, ahol annyi jó partival találkozhat, amennyivel csak akar. Nem, nem, Wedgwood grófnőjének többéves, kemény munkájába került, hogy amennyiben valakit meginvitál az otthonába, az a személy ezt komoly teljesítménynek érezhesse. Ha valaki sosem került fel a vendéglistára, az arra utalt, hogy nem üti meg a mércét, vagy ami ennél is rosszabb, hogy voltaképpen gond van vele, például egy családi botrány, ami egyelőre nem köztudott, vagy valami ilyen. Emellett ott volt az is, hogy a községben már minden valamirevaló család meghívást kapott (még ha mindössze egy alkalomra szólt csak), köztük Tiffanyék is. A szülei el is fogadták, ő azonban Megan iránti lojalitásból azt füllentette, hogy beteg – habár ezt a titkot sosem osztotta meg vele, mert barátnője ettől csak még vadabbul vágyott volna arra a bizonyos meghívóra, amit már így is épp eléggé akart.

Annyira biztosra vették mindketten, hogy a grófnő csupán arra vár, hogy Megan betöltse tizennyolcadik évét. Csakhogy azóta már két hónap is eltelt, de földbirtokos apjával együtt továbbra is mellőzve voltak.

Tiffany válaszképpen csak megszorította Megan karját, magában azért fohászkodva, nehogy indokolatlanul felkeltse barátnőjében a reményt, amit aztán újra csalódás követ majd. Vagy egy hónapja most kínálkozott először alkalom, hogy hála Tylernek, szóba elegyedhessenek a grófnővel. Lady Opheliának talán mindössze annyi kellett, hogy valaki emlékeztesse, ott él a szomszédságában Megan Penworthy is…

– Akkor jövő szombaton, Mr. Whately – közölte éppen a hölgy, amikor a két lány melléjük lépett. – Csak egy kisebb összejövetel, alig negyvenen leszünk. És természetesen hozza magával a csinos menyasszonyát is.

A grófnő Tiffanyra villantotta mosolyát, egy hosszú másodpercen át Meganre meredt, majd sarkon fordult és belépett a templomba.

Ez egyértelmű sértés volt, látszott, hogy szándékosan bántja meg. Legifjabb lánya, a tizenhét éves Alice Thackeray még fel is kuncogott, miközben sietve megindult az anyja mögött. A két másik lány, Agnes és Anne arcán egyszerűen csak rosszmájú elégedettség tükröződött.

Tiffanynak döbbenetében még a lélegzete is elállt, aztán viszont dühbe gurult. Hogy merészelik? Mindenki tisztában volt azzal, hogy ők Megannel a legjobb barátnők, és hogy mivel Megan a gardedámjuk, mindenhová elkíséri Tylert meg őt! Úgy tűnt, mintha Thackeray-ék előre eltervezték volna ezt a lenéző gesztust, gondosan kiszámították volna, mivel hozhatják a leghatásosabb módon a lány tudomására, hogy sosem lesz része a vágyott meghívásban, sosem. Tiffany úgy vélte, tisztában van mindennek az okával is. Megan egyszerűen túl szép volt ahhoz, hogy a grófnő meginvitálja egy olyan eseményre, ahol jelen vannak saját, nem túl csinos, ám feltétlenül férjhez adandó lányai is.

Tyler a torkát köszörülve jelezte, hogy nem kellene ott álldogálniuk. Tiffany végre Meganre emelte a tekintetét, hogy felmérje, mennyire viseli rosszul Thackeray-ék sértését. A helyzet rosszabb volt, mint képzelte volna. Megan arca olyan halványra vált, mint kalapja fehér szalagjai, hatalmas, kék szemébe könnyek gyűltek, amelyek bármelyik pillanatban kicsordulhattak, annak ellenére, hogy szörnyen igyekezett uralkodni magán. Tiffany szíve majd’ megszakadt, és csak még haragosabbá vált attól, hogy nem tehet semmit, leszámítva persze azt, hogy támogatásáról biztosítja a barátnőjét.

Megszorította Megan kezét, mire az ráemelte tanácstalan pillantású kék szemét.

– De miért? – suttogta.

Tiffanyban épp elég indulat fortyogott ahhoz, hogy nyersen fogalmazzon.

– Mert átkozottul és túlságosan csinos vagy, hát ezért. Ott vannak azok a csúnyácska csibéi, akiket valahogy férjhez kell adnia, de nincs férfi, aki akár egy pillantást is vesztegetne rájuk, ha te is ott vagy a közelben.

– De ez olyan… olyan…

– Önző? Kicsinyes? Teljesen igazad van, Meg, de…

– Semmi baj, Tiff, komolyan… de most egyedül szeretnék…

A mondatot be sem fejezte, csak sarkon fordult és fürgén távozott.

– Megan, várj! – kiáltott utána Tiffany, de a lány nem állt meg. Szinte futva hagyta el a templomkertet, mert képtelen volt visszatartani a könnyeit. Mr. Pocock odanyújtott neki egy keszkenőt, amikor elhaladt mellette, de neki ez valószínűleg fel sem tűnt. A férfi utánafordult és tekintetével végig kísérte, miközben Megan végigsietett a templomtól kiinduló utcácskán.

– Gondolom, most kénytelenek leszünk utánanyargalni, tekintve hogy Sutton Manor több mint egy mérföldre van – jegyezte meg Tyler.

– Nem ezért megyünk utána – vetette oda szórakozottan Tiffany, továbbra sem véve le a tekintetét Meganről, aki megbotlott, megtorpant, beletúrt a táskájába egy zsebkendőért, majd úgy futott tovább, hogy nem is használta. – Ezt az utat mi ketten nemegyszer megtettük már. – A lány végre vőlegényére emelte a pillantását, és a fiatalember arckifejezését látva újra elöntötte a düh. – Tyler Whately, ne merészeljen ilyen önelégült képet vágni! Megan csöppet sem szolgált rá arra, amit az a szörnyű némber művelt vele.

– Engedje meg, hogy ezzel ne értsek egyet…

– Nem engedem. Mivel a mai nap után így is, úgy is változást tapasztal majd Megan viselkedésében, akár most rögtön elmondhatom az igazat. Mindössze azért bánt önnel olyan barátságtalanul, mert nem akarta, hogy túlságosan megkedvelje. Csak azért tette, mert annyira jó barátnőm, és mert tudta, mennyire… mennyire vágytam önre… és Meg a világért sem akart volna megbántani, ha az ön érdeklődése inkább felé fordul.

– Hiszen ki nem állhatom ezt a leányzót! – tiltakozott a fiatalember.

– De nem így érzett, amikor megismerkedett vele, ugye? – vágott vissza Tiffany.

– Nos, valóban nem, de… Ezzel most arra céloz, hogy az egész szándékos volt?

– Bizony, és ha mindenáron dühbe akar gurulni, akkor jobban teszi, ha rám haragszik, mert én már jóval korábban véget vethettem volna ennek a komédiának, csak éppen… csak éppen azt hiszem, egy kissé mindig nyugtalanított, mi lesz akkor, amikor ön ráeszmél arra, hogy Megan valójában egy melegszívű, kedves teremtés…

– És elkényeztetett, meg makrancos…

– Igen, egy kissé talán tényleg el van kényeztetve, de mi másra számíthat az ember, ha olyan bőkezű és gondoskodó apja van, mint az övé? Ami pedig a makrancosságot illeti, Tyler, én hajszálra ugyanolyan akaratos vagyok, mint ő.

– Nos, igen, csakhogy önben ezt kifejezetten megkapónak találom.

– Köszönöm szépen… már amennyiben bóknak szánta. Hát képtelen megérteni Megan dilemmáját? Tyler, ő pontosan tudja, hogy milyennek látják a férfiak. Az ön iránt tanúsított viselkedésén kívül semmi mással nem védekezhet az ellen, hogy a férfiak reménytelenül belé ne habarodjanak.

– Csakhogy, kedvesem, én nem vágyom olyan feleségre, aki úgy néz ki, mint ő. Édes istenem, dehogy! – A fiatalemberen látszott, hogy még a gondolat is elborzasztja. – Annak a lánynak nagyon erős férfira van szüksége, olyanra, aki egyáltalán nem, vagy nem túl indulatos, ezenkívül pedig hírből sem ismeri a féltékenységet. Én biztosan nem tűrném el, hogy minden ismerősöm szerelmes legyen a feleségembe… egyet-kettőt azért még elviselek valahogy – tette hozzá halvány mosollyal. – No de hogy mindenki rajongjon érte, abba bele is bolondulnék.

– Most úgy beszél, mintha Megan számára nem lenne remény. Hát miféle férfi az, aki ne lenne egy hajszálnyit féltékeny, ha a hitveséről van szó?

– Nos, ami azt illeti, egy férfi féltékenysége nem számottevő, amennyiben biztos a neje érzelmei felől. A nőnek pedig folyamatosan azon kell lennie, hogy ebben megerősítse.

Tiffanynak nem tetszett túlságosan ez az erősen egyoldalú felállás.

– És mi van, ha valami oknál fogva a nő lesz féltékeny? Akkor a férfinak kell igyekeznie biztosítani az érzései felől?

– Természetesen nem. Hiszen ő már megtette a magáét, amikor elvette feleségül.

– Szó sincs arról, hogy ez elég lenne! – zsémbelt Tiffany.

Tyler pislogva nézte, ahogy a lány felkapja a ruhája szélét, és kimért léptekkel a hintó felé indul, de azonnal ugrott, hogy utolérje.

– Mondja csak, elképzelhető, hogy az imént észre sem vettem, de valami módon témát váltottunk? – tudakolta aggódva.

– Erre önnek kell válaszolnia, Tyler. Témát váltottunk volna?

– Semmiképpen sem! – jelentette ki a fiatalember. – Tiffany, a barátnője egészen egyedi eset… amivel persze korántsem arra célzok, hogy önt ne találnám ugyanolyan egyedinek… de nyilván érti, miről beszélek. Megan és a mi helyzetünk semmilyen szempontból nem összevethető.

– Rendben van, Tyler, megbocsátok.

– Hálásan köszönöm… azt hiszem…

2. fejezet

– Már megint eszel? – érdeklődte meg Tiffany, miközben bejelentés nélkül besuhant az ebédlőbe.

Krebs, a Penworthy család komornyikja pusztán azért bukkant fel, hogy zsémbes arckifejezéssel behúzza mögötte az ajtószárnyakat. Sosem bizonyult elég fürgének ahhoz, hogy Tiffany előtt érjen az ajtóhoz, s ebbe már időtlen idők óta bele kellett volna törődnie, csakhogy erre képtelen volt. Pedig röviddel első találkozásuk után a két lány egyszer s mindenkorra leszámolt az etikettel.

Tiffany sportot űzött abból, hogy Krebset alaposan meglepje azzal, hogy mindig más és más bejáraton jut be a házba, s ebbe a játékba sosem unt bele. Ha a komornyiknak szerencséje volt, akkor még épp láthatta, amint megérkezik – bár Tiffany ilyenkor gyakorta megkerülte az udvarházat, s egyenesen a mögötte álló istállók felé indult –, és már robogott is a konyhai bejárat felé, csakhogy a lány erre válaszképpen a szalon franciaablakán át lépett be. Ha Krebs a szalonban strázsált, akkor hamarosan meghallhatta az évődő felkiáltást – „Van itthon valaki?” – a ház hátsó traktusa felől, miközben Tiffany már ment is felfelé a lépcsőn. Egy alkalommal, amikor tudott arról, hogy Megan a barátnőjét várja, Krebs kitárta mindhárom ajtót, és a földszinti hallban várakozott, amin Tiffanynak mindenképpen át kellett haladnia, bármelyik bejáraton keresztül érkezzen is. Nos, a lány azon a napon az ebédlőablakon át közlekedett, Krebs pedig a megsemmisítő vereséget követő két hétben nem állt szóba vele.

Megan nagyon remélte, hogy hasonló szerencséje lesz eljátszani ugyanezt a mókát Robertsék komornyikjával, aki azonban egy végtelenül kedélyes természetű öregember volt, így csak rámosolygott és jó napot kívánt, amikor a lány váratlanul felbukkant a házukban. Ettől persze rögtön nem lett olyan jó mulatság az egész.

Megan szalvétája mögött elnyomott egy ásítást, majd az asztalra vetette.

– Ami azt illeti, most eszem először, ugyanakkor tagadhatatlanul jóllaktam.

– No, akkor idd csak meg nyugodtan a teádat – mondta Tiffany, és letelepedett mellette. – Rám férne egy csészével, úgyhogy veled tartok. – Aztán zavartalanul hozzátette, mintha bizony csöppet sem lepte volna meg barátnője megjegyzése: – Azt mondod, most eszel először? Tudod te, mennyi az idő?

Megan vállat vont, teát töltött a csészéjébe, és átnyújtotta a másik lánynak, aki szinte ugyanannyi cukrot kanalazott bele, mint amennyi a folyadék mennyisége volt. Fel sem merülhetett, hogy megosztozzanak rajta, mivel Megan cukor nélkül itta a teáját, és ezzel mindketten tisztában voltak. Nem sok olyan dolog akadt, amit tizenegy év barátság után ne tudtak volna egymásról. Ezen az egyetlen téren Krebs elég fürgének mutatkozott, s már indult is a konyhába, hogy Corával beküldessen egy másik csészét.

Cora a szakácsnő lánya volt, szemrevaló teremtés, akinek nem volt könnyű dús idomait az éppen dívó, testhezálló divatnak megfelelő ruhákba belepréselni, s túlságosan is szűk fűzőjének köszönhetően szinte állandó jelleggel pihegett. Szobalány-egyenruhája maga volt a megtestesült egyszerűség, habár turnűrrel és hosszú uszállyal is büszkélkedhetett, ami azóta számított elvárásnak, hogy a krinolin jó pár éve kiment a divatból. Akadtak hölgyek, akiknek nagyon nem volt ínyére, hogy a komornájuk ugyanolyan stílusú ruhát visel, mint ők maguk, habár jóval olcsóbb kivitelben. Munkájuk során még a takarítónők is uszályt húztak maguk után, de hogy ne zavarja őket, ügyes kis trükköt alkalmaztak: egy masnival összefogták az anyagot, míg dolgoztak, majd újra kibontották, miután végeztek.

Megan megvárta, hogy Cora pukedlizzen és távozzon a szobából, s csak ezután vallotta be: – Elaludtam.

Ami valóban felért egy vallomással, tekintve hogy Megan sosem aludt el, és ezt mindketten pontosan tudták.

– Hmmm, és ez már másodszor történik életedben? Az első alkalmat még csak-csak értettem, hiszen előtte fél éjjel arra vártunk, hogy feltűnjön végre előttünk Lord Beacon szelleme abban a romos udvarházban, ahol állítólag kísérteni szokott. Micsoda csalódás volt… – De elhallgatott, mielőtt még teljesen belefeledkezett volna a visszaemlékezésbe, és inkább együtt érzőn megkérdezte: – Rossz éjszakád volt?

– Kis túlzással így is mondhatjuk – ismerte be Megan.

– Az ördögbe is, tudtam, hogy itt kellett volna maradnom tegnap este! De azt hittem, eléggé felpaprikáztad magad ahhoz, hogy ne kezdj el újra szomorkodni.

Megan ránevetett.

– Mert szerinted a harag inkább szül pihentető álmot?

– Nos, a kesergésnél biztosan jobb.

– Hidd el, Tiffany, tapasztalatból tudom, hogy ez nem így van – felelte Megan.

– Hát jó – hagyta rá a másik lány. – Gondolom, miután elmentem, csak még tovább romlott a hangulatod.

– Egy hajszálnyit.

Előző nap Megan könnyei már felszáradtak, mire barátnője kiugrott a hintóból, hogy együtt ballagjanak tovább az ösvényen. Tyler diszkrét távolságból követte őket, hogy zavartalanul beszélgethessenek. Tiffanynak ekkor még nem tűnt fel, hogy Megan közben sutba vágta az önsajnálatot, és már inkább valami dühödt indulat fűti. Barátnője azzal kívánta felvidítani, hogy indítványozta, menjenek vissza a templomba, és vágják jól orrba Lady O-t. Megan egy darabig fontolgatta a dolgot, aztán elvetette az ötletet azzal, hogy megtorlásnak nem elég jó. Mivel Tiffany már eleve nem gondolta komolyan, rögtön egyetértett vele abban, hogy a grófnő nem éri meg azt a botrányt, amivel az effajta bosszú járna.

Annak azonban örült, hogy Megan már nem kesereg, hanem inkább dühöng a történtek miatt, mert az adott helyzetben ezt jóval egészségesebb érzésnek tartotta. Barátnője azonban főként magára volt dühös, hogy miért is fecsérelt annyi időt és fáradságot olyasmire, ami a kezdetektől reménytelen próbálkozás volt. Annyira elképesztően ostobának érezte magát. Ahogy Tiffany is, hiszen ő sem figyelt fel arra, mire készül a grófnő. És a vén baltaképűnek persze muszáj volt olyan mellbevágóan rosszindulatú módon lecsapni! Pedig erre igazán nem volt semmi szükség.

– Tudtam, hogy nem kellett volna rád hallgatnom! – kiáltott fel Tiffany. – „Menj csak haza”, azt mondtad. Meg hogy „jól vagyok”. És még azt is, hogy „nem most fordul elő velem először, hogy így megbántanak”.

Megan felkuncogott.

– Nos, ez történetesen igaz.

– Nem is értem, hogyan vagy képes még kacarászni is rajta.

Tiffanyt mind a mai napig rettentően dühítette, hogy amikor Meg elkezdett látványos szépséggé serdülni, a régi barátaik egyenként ugyan, de szinte azonnal elkezdtek elmaradozni. Egészen egyszerűen arról volt szó, hogy a többi lány csúnyácskának és kevéssé vonzónak érezte magát Megan mellett, és ezt a gondolatot képtelenek voltak elviselni. Akadtak azonban köztük néhányan, akik attól sem riadtak vissza, hogy nyilvánosan elnézzenek Megan feje fölött, márpedig ez már kicsinyességből is sok. Az ember azt hihette volna, korábbi barátnőjük kifejezetten az ő bosszantásukra szépült meg oly feltűnően.

Megan maga sem igazán tudta, hogyan képes mindezen nevetni, hiszen amikor barátok fordítanak hátat, az olyan fájdalmat okoz, ami teljesen sosem múlik el – meghúzódik a felszín alatt, s csak az alkalomra vár, hogy újra feltörhessen. Wedgwood grófnőjének előző napi viselkedése ezeket a régi sebeket tépte fel.

– Jobb nevetni az egészen, mint újra csak sírni, nem gondolod? – kérdezte Megan a maradék kolbászra szegezve tekintetét, amit főleg arra használt, hogy köröket maszatoljon vele a tányérjára kenődött lekvárba.

Tiffany összerezzent.

– Édes istenem, hát persze! Teljességgel így van! Szeretnél beszélgetni róla?

Mindketten tisztában voltak azzal, hogy már nem a jelenlegi sértésről van szó, hanem arról a régebbi megbántottságról.

– Nem… csak amikor eszembe jut, mi ketten mennyire jól mulattunk az azóta eltelt évek során, szinte már megsajnálom a lányokat, hogy nem voltak velünk, és nem lehetett részük benne.

– Most, hogy mondod, szerintem ezzel én is így vagyok. Hiszen miután elhagytak bennünket, olyan hihetetlenül unalmas teremtéssé váltak. Jobban belegondolva… már nem is sajnálom őket.

Megan huncut tekintettel nézett fel a barátnőjére.

– Hát, én sem, csak olyan szépen hangzott.

Mindketten felkacagtak, pedig valójában eléggé szomorú emléket idéztek fel. Tiffany igyekezett mielőbb másra terelni a szót.

– A késői étkezés ezek szerint azt is jelenti, hogy nem került sor a szokásos reggeli lovaglásodra sem, és emiatt egész nap nyavalyás kedvedben leszel.

Megan általában korán kelt, együtt reggelizett édesapjával, a birtok urával, aztán a reggel hátramaradó részének egyik felében lovagolt egyet Sir Ambrose nevű lován, a másikban pedig rendbe tette az állatot, ami legfőbb örömének és büszkeségének számított, s ezért más hozzá sem érhetett. Az egyetlen istállófiúnak (többre szükségük sem volt, mivel mindössze négy lovat tartottak) mindössze annyi volt a feladata, hogy megetesse Sir Ambrose-t, de Megan gyakran ezt is magára vállalta. Aki csak tudott arról, mennyire szívesen időzik az istállóban, annak azt sem volt nehéz kitalálnia, hogy ez azért lehet, mert Megan rajong a lovakért.

– Ami azt illeti, a lovaglásom nem maradt el. – Itt újra lebámult a kolbászra, majd hozzátette: – Még az éjjel megvolt.

– Ugye, nem…?

– Éjszaka kettő körül.– Hogy tehetted?

Megan felpillantott, majd komoly arccal magyarázkodásba fogott.

– Muszáj volt, Tiffany, esküszöm, muszáj volt. Mert különben megbolondultam volna.

– De legalább magaddal vitted valamelyik inast?

– Nem lett volna szívem felrázni őket.

– De Megan!

– Na jó, de senki sem látott meg – védekezett barátnője, aki megkésve bár, de végre rádöbbent arra, mennyire megbotránkoztató dolog is, ha egy ifjú hölgy éjnek évadján egy szál maga hagyja el az otthonát. – Sir Ambrose miatt végig az úton maradtam, mivel tegnap éjjel annyira sötét volt. És be is vált az ötlet, mert amikor hazatértem, szinte azonnal sikerült álomba merülnöm. – Tiffany továbbra is szúrós tekintettel meredt rá, mire Megan hozzáfűzte: – Az a lovaglás messze többet tett értem, mint azt, hogy segített elaludni. Amikor harmadszor jártam meg az utat a falu és…

– Harmadszor?!

– Összesen ötször lovagoltam ide-oda… mert kénytelen voltam ragaszkodni ahhoz a nyavalyás úthoz… és Sir Ambrose-t legalább annyira felvidította egy jó kis galoppozás, mint engem.

Tiffany az égre emelte a tekintetét.

– Mint már mondtam – vette fel újra a történet fonalát Megan –, a harmadik fordulónál végre rájöttem, mivel tudnék a lehető legnagyszerűbb módon Ophelia Thackeray orra alá dörgölni egyet s mást, és pontosan ezt is fogom tenni.

Tiffany arckifejezése most már némi aggodalomról árulkodott.

– De ugye, nem vetted újra fontolóra azt, hogy orrba verd?

– Nem – felelte vigyorogva Megan, majd diadalmasan folytatta: – Helyette építtetek egy házat, ami kétszer akkora lesz, mint az övé, és én leszek a környék legjelentősebb személyisége. Akkor majd jól megnézheti magát.

– És… ezt egészen pontosan hogyan is akarod megvalósítani?

– Nagyon egyszerűen. Feleségül megyek egy herceghez.

– Ó, hát persze, tényleg ez lesz a megoldás! És melyik herceget is nézted ki magadnak?

– Természetesen Wrothstont – közölte Megan. – Egyedül őt ismerjük.

Tiffany azonnal felült, mivel attól, hogy a herceg nevesítve lett, Megan ötlete hirtelen már nem is tűnt olyan jó mókának, és az is felmerült benne, hogy barátnője esetleg komolyan gondolja a dolgot.

– Hiszen egyáltalán nem ismerjük. Ha visszagondolsz, ott sem volt, amikor Sherring Crossban a nagyanyjánál teáztunk. És a birtokára is mindössze azért kerültünk, mert édesapád egyszer régen összeismerkedett az özvegy hercegnével, és így jutott eszébe, hogy levélben tanácsot kérjen tőle, amikor lovat keresett neked a tizenkettedik születésnapodra.

– A sors keze volt, amikor a hercegné meghívott bennünket, hogy válasszunk egy állatot a herceg istállóiból.

– A sors keze? Hiszen több száz lovuk van! Boldog volt, hogy végre megszabadulhatott egytől.

Megan előrehajolt, hogy suttogva kimondhassa a szót, amiről jól nevelt ifjú hölgyeknek tudomása sem lehetett volna.

– Mivel ott tenyésztik őket Sherring Crossban, természetesen örült, hogy eladhat egy állatot. – Majd újra hátradőlve folytatta: – Máris van bennünk valami közös. A lovak.

– Bennünk? Úgy érted, benned és a hercegben? Édes istenem, Meg, ugye, nem gondoltad igazán komolyan a dolgot?

– Ó, dehogynem! – Megan arcán izgatott mosoly virult ki. – Képzeld csak el, Tiff, amint a templom előtt megáll egy fényűző hintó, oldalán a Wrothston-címerrel, a grófnő meg csak áll ott tátott szájjal a négy pártában maradt lányával. Aztán a te jó barátnőd kilép a hintóból, méghozzá az elképzelhető legvonzóbb férfi karján. Magától értetődik, hogy nagyvonalú leszek, és köszönni fogok a grófnőnek, sőt be is mutatom a férjemnek, a hercegnek. És leszek olyan jól nevelt, hogy ne vegyem észre, amikor leesik az álla döbbenetében.

– Pedig biztosan így lenne – nevette el magát Tiffany, akit egy pillanatra magával ragadott a kellemes fantáziálás. – Ó, micsoda testre szabott és tökéletesen kiérdemelt büntetés lenne! – Aztán drámai módon sóhajtott egy mélyet. – Bárcsak valóra válhatna!

– De hát valóra fog válni – biztosította halk hangon Megan. – Szándékomban áll végignézni ezt a jelenetet.

Tiffany némi riadalommal látta, ahogy barátnője arca eltökélt kifejezést ölt.

– Várjunk csak egy percet! Legalább azt próbáljuk meg, hogy nem rugaszkodunk el teljesen a valóságtól. Ha nemesi címért akarsz férjhez menni, keresünk neked valami kedves vikomtot. Talán egy gróf sem teljességgel elképzelhetetlen. Igen, mondjuk legyen egy gróf, és akkor teljesen egyenrangú leszel Lady O-val… a pokolba is, ne ingasd úgy a fejed!

– Tiffany, ha már annyira lealacsonyodom, hogy nemesi címért kössek házasságot, akkor igazán kinézhetek magamnak egy valódi nagyvadat is.

– Hát akkor ne alacsonyodj le annyira.

– De már eldöntöttem, hogy lealacsonyodom. És minél többet töröm rajta a fejem, annál jobban tetszik a gondolat, hogy hercegné legyen belőlem.

– Miért muszáj nekem eljátszanom az undok szerepét? – nyögött fel Tiffany. – Na jó, Megan, akkor most következzenek a tények. Lehetséges, hogy az őseid között akad valahol egy gróf…

– Ha visszamegyünk úgy négy generációt, van egy-két báró is.

– Nem számít, attól te még továbbra is egy egyszerű földbirtokos lánya vagy. A hercegek akár a királyi családba is beházasodhatnak, ha akarnak. Viszont egyáltalán nem szokták egyszerű földbirtokosok lányait elvenni.

– De Wrothston majd megteszi, és miért is ne? – tartott ki Megan. – Már most is minden képzeletet felülmúló módon vagyonos. Saját személyének is jelentős súlya, fontossága van, így neki már nem kell a címért házasodnia. Ha úgy akarja, akár szerelemből is nősülhet, márpedig egy herceg átkozottul azt teszi, amihez kedve szottyan. A családi hátterem olyan, hogy elfogadható parti lehetek számára. No persze, a herceg találhatna magának rangosabb hitvest is, mint egy egyszerű földesúr lányát, csakhogy őt ez csöppet sem fogja érdekelni, mivel szerelmes lesz belém, méghozzá fülig szerelmes. És ugye, te is tudod, hogy miért? Az én elátkozott arcom miatt. Mind ez idáig csak bajt hozott rám, úgyhogy itt az ideje, hogy végre kárpótoljon mindenért, és elnyerje nekem egy herceg szerelmét.

Szavaiból annyi fájdalom és keserűség csendült ki, hogy Tiffany nagyon-nagyon körültekintően fogalmazta meg soron következő kérdését.

– És te?

– Mi van velem?

– Mi lesz, ha te nem leszel belé szerelmes?

– Dehogynem leszek.

– De ha mégis képtelen leszel megszeretni, Meg? Mi van, ha kiderül, hogy szörnyű alak, utálatos, és csöppet sem szeretetre méltó?

– Azt próbálja csak meg! Végtére is mégiscsak egy herceg.

Tiffany kis híján elmosolyodott barátnője nevetségesen magabiztos kijelentésén.

– Mi van, ha megismerkedsz vele, de a szíved mélyén teljesen biztos vagy abban, hogy nem felel meg neked, és csak boldogtalanná tenne? Akkor is akarnád?

Megan jó ideig nem felelt.

– Nem – bökte ki végül.

Hála az égnek, sóhajtott magában megkönnyebbülten Tiffany. Most már szilárdabbnak érezte maga alatt a talajt, úgyhogy folytatta az érvelést.

– Ugye, azzal is tisztában vagy, hogy a herceg esetleg csúf ember.

– Hát már elfelejtetted a szobalányt, aki odasúgta nekünk, hogy a gazdája milyen jóvágású férfi?

– Csak megpróbált még jobb benyomást tenni ránk.

– Már épp eléggé el voltunk ragadtatva mindentől. Igazán semmi szükség sem volt arra, hogy valaki még fokozni kívánja a hatást.

– Ez teljesen más lapra tartozik. Nem gondolhatod komolyan, hogy szeretnél egy ilyen helyen élni.

– Tréfálsz? – kapkodott levegő után Megan. – Sherring Crossnál csodálatosabb ház nem is létezik!

– Az nem ház, hanem egy istenverte mauzóleum, ami legalább hat angol holdnyi birtokon terül el. Csak az istállójuk nagyobb a házatoknál, pedig ez sem kicsi ám.

– Igen, minden annyira csodás volt – sóhajtotta álmodozó hangon Megan.

– Csodás? Szerintem abban a hatalmas épületben nap mint nap tévednek el emberek, akik nem találják a kifelé vezető utat, és végül ott pusztulnak el.

E megjegyzés után összetalálkozott a tekintetük, és hirtelen mindkettejükből kitört a nevetés.

– Ott pusztulnak el, Tiff?

– Nos, akár az is megeshet velük. – Újra felkacagtak, majd Tiffany végül hajlandó volt beadni a derekát. – Rendben, talán tényleg nem teljességgel lehetetlen, hogy elnyerje egy herceg kezét valaki, akinek olyan a külseje, mint neked. De egészen biztos vagy benne, Meg?

– Egészen. Ambrose St. James víg agglegénynapjai meg vannak számlálva.

– Ó, édes istenem! – nyögött fel Tiffany. – Már el is felejtettem, hogy a lovadat is róla nevezted el.

Megan pislantott párat.

– Ez nekem is kiment a fejemből.

Újra kacagásban törtek ki, de ezúttal Krebs félbeszakította őket, amikor kinyitotta az ajtószárnyakat, hogy bejelentse őnagysága Tyler Whately érkezését. Megan ragyogó mosollyal köszöntötte a fiatalembert.

– Jó reggelt, Tyler! Ó, istenkém, de kicsípte magát ma! Ha kaphatok egy percet, hogy elszaladjak a kalapomért, már indulhatunk is.

Úgy suhant el mellette, hogy Tyler még csak nem is üdvözölhette – az is igaz azonban, hogy a lélegzete is elállt a rávillantott mosolytól. Tiffany a teáscsészéje mögé rejtette somolygását, s közben kellemes meglepetéssel észlelte, mennyire nem teszi féltékennyé, micsoda képet vágott vőlegénye a legjobb barátnője láttán.

Közönyös hangon megjegyezte: – Tyler, ennél valamivel többre lesz szükség, ha nem szeretné, hogy Megan újra visszatérjen a korábbi, undok modorához.

A fiatalember némi erőfeszítés árán becsukta eltátott száját, zsebre vágta kezét és kissé morcosan megjegyezte: – Istenem, hogy én mennyire nem irigylem a férfit, aki majd elnyeri a kezét! Igaz lelkemre mondom, nem irigylem.

– Az a bizonyos férfiú már kiválasztásra került, ezért mindketten jobban tesszük, ha erősen reméljük, hogy Megan a keze mellett a szívét is elnyeri.

Tyler kérdőn vonta fel szemöldökét.

– Történt volna valami tegnap óta, amiről lemaradtam?

– Nem sok… Mondja csak, eszébe jutott valaha is, hogy szánalmat érezzen egy herceg iránt?

3. fejezet

– El kell mondjam, Mr. Browne, mintha átkozottul túlzásba vinné az elővigyázatosságot. Istenemre, még hogy gyalogoljak! Freddy betegre röhögné magát, ha ezt látná.

Mortimer Browne újra csak megvető pillantással mérte végig a mellette álló magas férfit. Amióta elhagyták Kentet, mást sem hallott, mint ilyen vagy olyan panaszt. No persze korábban figyelmeztették is, hogy erre számítson.

– Nem kellene gyalogolnia, ha hozott volna egy másik lovat is, ahogy azt előzetesen javasoltam.

– Caesar, hallod-e, hogyan sérteget téged? – fordult Devlin a nemes névre hallgató lóhoz.

Amikor a férfi mellett kötőféken vezetett csődör egyetértően horkantott, Mortimer gyilkos pillantást vetett rá, de folytatta a tények felsorolását.

– Mert egy dolog éjszaka utazni, ahogy eddig tettük, Mr. Jefferys, csakhogy napvilágnál jóval többet lehet látni, és bennünket is alaposabban szemügyre vehetnek. S talán szöget üthet egyesek fejébe, hogy vajon mit is keres egy ilyen fickó ennek a lónak hátán, ugyebár? Azért jött, hogy eltűnjön szem elől, nem pedig azért, hogy felhívja magára a figyelmet.

– Maga pedig nyilván azért van itt, hogy halálra nyaggasson – vágott vissza Devlin. – Ha nem vette volna észre, a falu már rég elmaradt mögöttünk, és az úton nincs egy teremtett lélek sem.

– Eddig nem is volt, de most már van. Vagy esetleg nemcsak konok, de közben meg is vakult volna?

Devlin ügyet sem vetett a domb tetején feltűnő nyitott hintóra, helyette megállt, hogy újabb megsemmisítő pillantást vethessen Mortimerre. Figyelembe véve majd’ kétméteres magasságát és erős testalkatát, a nézésnek kifejezetten megfélemlítő hatása is lehetett volna. Csakhogy Mortimert nem azért választották az útitársául, mert könnyű volt ráijeszteni. Épp ellenkezőleg. Arról nem is beszélve, hogy ő közvetlenül attól az egyetlen személytől kapta az utasításait, akivel Devlin sem szívesen dacolt, s ettől Mortimer előnyösebb helyzetet élvezett – időnként.

– Azt mondták, a földesúr birtoka nincs már túl messze innen – magyarázta józan hangon. – Majd ha odaérünk, akkor nyugodtan visszaülhet erre a pompás jószágra. Addig viszont kérem, ne feledje, hogy ön most egyszerű istállófiú…

– Tenyésztő, Mr. Browne – helyesbített Devlin. – Remek paripák tenyésztője és ugyanezek trénere. Bizony, még tréner is vagyok. Elég jól cseng…

– Csakhogy szinte semmit sem tud a…

– Hát épp ezért van itt maga, hogy gondoskodjon arról, nehogy bolondot csináljak magamból.

– Nem ezért…

– Ezért egyeztem bele abba, hogy elviselem a kellemetlen társaságát. Bőven elég, hogy istállóban kell laknom, az fel sem merülhet, hogy ne én mondjam meg, mi történjék abban a bizonyos istállóban, mert ha nem így lenne, akkor ezzel az egész kelekótya ötlettel itt és most le is számolhatunk.

Mortimer már tiltakozásra nyitotta a száját, de aztán ő is belátta, hogy ezen a ponton semmi haszna nem származna belőle. Így csak kurtán biccentett, majd igyekezett olyan utasításokat adni, amiket útitársa talán meg is fogad.

– Minthogy az a hintó felénk jön, s minden bizonnyal valami helybéli nemes ül benne, húzza jól le a kalapját, hogy elrejtse…

– Ó, hagyjon már békén, Browne! – vetette oda Devlin, aki szemmel láthatólag a türelme végére ért. – Ez az átkozott hely maga a világvége. Ha ezek közül a vidéki bugrisok közül bárki felismerne, akkor megeszem ezt a förtelmes csizmát, amit maga kotort elő számomra valahonnan.

– Nem tudna esetleg egy kissé meggörnyedni?

– Nem. – Az odavágott válaszban benne volt, hogy a férfi erről nem hajlandó tovább tárgyalni. – Itt gyalogolok… az ég szerelmére, gyalogolok, a vállamon valami molyette zekével, a lábamon olyan félretaposott csizmával, amit a szegényeknek sem vetnék oda, és izzadok, Mr. Browne. Izzadok! Nem vagyok hajlandó ennél több engedményt tenni. Egyetlenegyet sem.

– Jegyezzük meg, hogy egy istenverte hófehér batisztingben izzad – morogta az orra alatt Mortimer. – Ennél egyértelműbb jelét nem is adhatná annak, hogy úr…

– Mit mondott?

– Semmit, Mr. Jefferys, a világon semmit – felelte Mortimer. – De ha kudarcot vallunk ezzel a tervvel, akkor tudni fogjuk, ki tehet róla, ugyebár?

– Pontosan fogjuk tudni.

Ami korántsem hangzott megnyugtatóan.

Nem számított különösebben szokatlannak, hogy a teasdale-i úton bandukoló alakokat lehessen látni, még csak az sem, hogy ezek ne megüljék, hanem kötőféken vezessék a lovaikat. Ezúttal inkább a paripák jelentettek meglepetést.

Megannek már jóval azelőtt feltűnt a fekete telivér, hogy Tyler megszólalt volna: – Istenemre, láttak valaha ilyen fenséges csődört?

A lányok mosolyogva pillantást váltottak egymással. Ha Tylert nem nyűgözte volna le annyira az állat látványa, sosem feledkezett volna meg arról, hogy a „csődör” szót ne használja hölgyek jelenlétében. Mostanra azonban az utazók közelebb értek, és a fekete paripa elegáns körvonalai az eddigieknél is tisztábban rajzolódtak ki. Való igaz, még egyikük sem látott ennél nagyszerűbb jószágot.

Megan rajongott a lovakért, ezért legalább annyira el volt ragadtatva, mint Tyler – ha nem jobban. Azzal büszkélkedhetett, hogy övé a legjobb ló a községben, sőt akár egész Devonshire-ben is, csakhogy ez a telivér még Sir Ambrose szépségét is elhomályosította. A lány képtelen lett volna tagadni a tényt. Az állat egyszerűen túlságosan is gyönyörű volt. El tudta képzelni, milyen érzés lehet megülni, hogy egy tapasztalt lovas milyen sebességre képes ösztönözni. Nem igazság, hogy a csődöröket nem tartják megfelelő hátasnak hölgyek számára, mivel Megan erre a lóra rettenetesen vágyott. Egy pillanatra fel is merült benne az elképesztő gondolat, hogy megkéri apját, szerezze meg neki. És az apja meg is adott neki mindent – a józan ész határain belül. Aztán viszont vonakodva letett a dologról, mivel biztosra vette, hogy a tulajdonosa semmi pénzért nem válna meg a paripától. Ő maga erre biztosan képtelen lett volna, ha az övé ez a csodás ló.

Szinte fel sem tűnt neki, hogy Tyler közben megállította a hintót, csak azt vette észre, hogy a csődör már egészen közel jött, hogy még jobban megcsodálhassa – és valóban, le sem tudta venni róla a tekintetét. Kezdett volna felegyenesedni, hogy még alaposabban szemügyre vehesse, de Tiffany halkan felnevetett, és odasúgta neki: – Ugyan már, próbálj meg viselkedni! – A lány ekkor ráeszmélt arra, hogy egy hölgy nem baktathat egyszerűen csak oda valaki más lovához, hogy jól megnézze magának, legalábbis nem az állat tulajdonosának beleegyezése nélkül. Ezért a kötőféket markoló férfi felé fordult… és a ló gondolata egy csapásra kirepült a fejéből.

A porlepte, izzadt fiatalember valószínűleg a legvonzóbb férfi volt, akit valaha is látott. Meganben fel sem merült, mennyire nem illik ilyet tenni, de éppoly mohó lelkesedéssel vette szemügyre, mint ahogy az imént a csődört. Magas, erős, csodásan arányos, az arca simára borotválva, hogy tisztán látsszék minden napbarnított, lélegzetelállító, arrogáns vonása. Még a kezét is szépnek látta, ahogy lassan a kalaphoz nyúlt, hogy levegye, még koromfekete, teljességgel összeborzolódott haját is. Aztán tekintete a döbbenetes, türkizkék szempárra tévedt… s ekkor váratlanul ráébredt arra, hogy az egyenesen rászegeződik.

Mintha villám csapott volna belé, szinte azonnal tudatosult benne, hogy mit művel, s rögtön el is rebbent a pillantása. Hálás volt kalapja széles karimájának azért, hogy elrejti a többiek elől, milyen mélyen elpirult szégyenében. Egyszerűen képtelen volt elhinni, hogy mit tett. Az egyedüli mentsége az volt, hogy túlságosan is belefeledkezett a csődör megcsodálásába… majd pedig az a még remekebb példány… habár az már nem paripa volt. Csakhogy ez nem lehetett mentség arra, hogy így megbámulja a férfit.

Az emlékezetébe égett kép lassan kitisztult, s felfigyelt az apróbb részletekre is: a szegényes öltözékre, a bizonytalanságra, amivel a fiatalember köszöntötte, mintha nem lenne hozzászokva az effajta udvarias gesztusokhoz, a hiányzó nyakkendőre, ami nélkül úriember nem mutatkozott. Ezek szerint nem úr, és hála legyen az égnek ezért! Legalábbis Megan remélte, hogy nem az, mert így elképesztő viselkedésének nem megy híre az ismerősei körében. Talán felemlegetik majd egy-egy fogadóban, de azzal a gondolattal együtt tud élni… Dehogyis tud! Istenem, mi ütött belé?

Szerencsére Tiffany semmit sem vett észre, és Tyler érdeklődését is teljesen lekötötte a csődör, no meg a vérvonalát firtató kérdéseire kapott válasz. Megannek halvány sejtelme sem volt arról, hogy mi egyéb kerülhetett szóba. Egyetlen vágya az volt, hogy ne itt legyen. Sosem akarta viszontlátni a fickót, akinek titkos tudomása támadt az ő szánalmas viselkedéséről.

– …nem mintha meglenne hozzá a pénzem! – jegyezte meg éppen az a mély, enyhén faragatlan férfihang.

– És akkor mégis kié? – akarta megtudni Tyler.

– Penworthy úr az állat büszke új tulajdonosa.

Megan a férfi felé kapta a fejét, s újra csak megdöbbentette, mennyire jóképű. Olyannyira, hogy amikor a tekintetük összetalálkozott, rémülten konstatálta, hogy már-már kiment a fejéből az iménti, teljességgel hihetetlen kijelentés.

Így aztán beletelt öt hosszú másodpercbe is, hogy minderre ráeszméljen, aztán kibökje: – Nem hinném. Apám biztosan tudatta volna velem.

– És kicsoda is apja, hogy erről bármit is tudhasson?

– Természetesen ő Penworthy úr.

Most a férfin volt a sor, hogy hosszabban hallgasson, de aztán enyhén elbiggyesztette dús alsó ajkát.

– Hát, lehet, de én akkor sem hinném, hogy magára tartozna az úr döntése arról, hogy tenyészméntelepet alapít.

Ez önmagában tökéletesen igaz is volt – mások esetében. De nem akkor, ha Meganről volt szó, akiről az apja nagyon is jól tudta, mennyire érdeklődik mindenféle lóvásárlás iránt, bármi okból is történjék. Az apja egyszerűen megtalálta volna az illedelmesebb módját annak, hogy mindezt a tudomására hozzá. Nem úgy, mint ez a fickó, aki mintha kifejezetten örömét lelte volna abban, hogy kimondhatja a „tenyészmén” szót, méghozzá pont olyan tapintatlanul, ahogy tette. Még Tyler is kínosan mocorgott a „tiltott” szó hallatán, tökéletesen megfeledkezve arról, hogy pár perce maga is használta.

A türkiz szempár még mindig Meganre szegeződött, s eltökélt pillantása alaposan fel is kavarta a lányt. Miután a férfi ezáltal gondoskodott arról, hogy csakis rá figyeljen, a tekintete éppoly lassan és tüzetesen vizsgálódva kalandozott végig rajta, ahogy az imént Megané. A lány egy percig sem kételkedett abban, hogy szándékosan csinálja – egyfajta szemet szemért. Ugyanakkor semmit sem tehetett ellene anélkül, hogy ezzel ne jelentette volna be ország-világ előtt – vagy legalábbis az ő kis csoportjuk füle hallatára –, hogy a férfi mindössze viszonozza az ő iménti álmélkodó pillantását. A nézésében azonban semmi álmélkodás nem volt. Inkább a legrosszabb fajta sértést juttatta a lány eszébe, valami olyat, amit úriember akkor sem tenne, ha kifejezetten provokálnák. De hát a fickó minden mozdulata arról árulkodott, hogy korántsem úriember… hacsak nem azt képzeli, hogy Megan szívesen fogadja az érdeklődését. Édes istenem, gondolta a lány, az iménti viselkedésem alapján akár ezt is hiheti.

– Ezek szerint csak leszállítják a csődört? – bökte ki. – És aztán már megy is tovább?

Hangjában annyi reménykedés volt, hogy Tiffany kissé furcsálkodva meredt rá. A férfi figyelmét sem kerülte el a dolog. Egy pillanatra mintha értetlenül bámult volna, de aztán elmosolyodott. Az arcán megjelenő vigyor oly utálatos volt, hogy Megan teste önkéntelenül is megfeszült, és jó okkal.

– Lótenyésztő vagyok, kisasszony, és ezzel a jószággal maradok, mert senki más nem képes elboldogulni vele. Ugye, nem képzeli, hogy az előző tulajdonos úgy enged el magától egy ilyen állatot, hogy nem gondoskodik a megfelelő ellátásáról? Hát azt már nem. Egyben tréner is lennék, úgyhogy általában elég hasznos személynek bizonyulok mindenhol. Tudja, tehetségem van hozzá. Úgy bánok a lovakkal, akár a nőkkel… általában kesztyűs kézzel, de ha kell, vasmarokkal, és ha elkapja őket a szeszélyesség, akkor rendesen rácsapok a hátsójukra.

Ezt meg mi az ördögnek mondta, töprengett el azonnal Devlin. Pusztán azért, hogy lássa, versenyre kelhet-e a lány arca azzal az elképesztő, tizianvörös hajával? A vörös hajúak általában nem pirulnak szépen. De ennek itt még azt is sikerült, az isten verje meg.

A társaságában lévő úriemberből azonban méltatlankodó hangok törtek fel. Devlint meg is lepte volna, ha nem így történik. Ártatlan pillantást vetett a szőke fickó felé, akinek a tekintetéből ezt olvashatta ki: rossz modoron kívül mi másra számíthat az ember egy lótenyésztőtől?

A földesúr lánya azonban mostanra alaposan dühbe gurult, és ezt meg sem próbálta leplezni.

– Tyler, induljunk már tovább. Szavamra mondom, elbocsáttatom ezt a fickót, még mielőtt berendezkedhetne!

Devlin még hallhatta a fiatalember válaszát, mielőtt csattant volna a gyeplő, és a hintó megindul.

– Biztosra veszem, hogy nem úgy értette, ahogy hangzott… legalábbis nem sértésnek szánta…

– A pokolba is, dehogynem!

– És milyen igaza van – jegyezte meg a Devlin mellett lábát váltogató Mortimer, miközben a távozó hintó után bámultak.

– Nocsak, hát nem visszanyerte a hangját!

Mortimer elvörösödött.

– Na és? Valóban elnémultam egy időre. Még sosem láttam ehhez a kisasszonyhoz foghatót. No de mi az ön mentsége? Hiszen ön nem a hangját vesztette el, hanem a nyavalyás fejét! Ez volt a földesúr lánya, azé a földesúré, aki egyelőre arról sem tud, hogy az istállójában fogunk vendégeskedni, ahogy arról sem, hogy tudtán kívül vásárolt magának egy első osztályú lovat. Mi lett volna, ha a kisasszony azonnal hazahurcoltatja magát azzal a fickóval, hogy panaszt tehessen az apjánál?

Devlin mogorván összevonta a szemöldökét, mert ez nem jutott eszébe, pedig igazán nem ártott volna. Aztán megvonta a vállát, és ennyit mondott: – Legfeljebb rendeztünk volna egy kis versenyt, hogy ki ér először a birtokra. Van ötlete, ki nyert volna?

– Ó, ez ám a remek megoldás! Annyi szent, hogy a kis hölgyet még jobban elfutotta volna a pulykaméreg. De miért volt muszáj vérig sértenie?

– Azt hittem, hogy a modortalanság a szerepemhez tartozik.

– Melyik szerephez? A nemes paripák tenyésztőjéhez, aki mestersége folytán eleget találkozik úriemberekkel ahhoz, hogy tudja, hogyan kell viselkednie, vagy a csatornatöltelékhez, akinek persze ilyesmiről fogalma sincs?

Devlin váratlanul elnevette magát.

– Azt hiszem, az lesz a legbiztonságosabb megoldás, ha a csatornatöltelék modorát veszem magamra, legalábbis akkor, ha az a kis gyöngyszem a közelemben van.

– A legbiztonságosabb megoldás?

– Kétségkívül – felelte Devlin. De mivel nem sikerült eloszlatnia Mortimer aggályait, még hozzáfűzte: – Úgy vélem, teljességgel igaza volt, Mr. Browne. Elvesztettem a fejem, és abban sem vagyok biztos, hogy újra ura lennék magamnak.

– Nem mindennapos látvány, igaz?

– Már ha az embernek tetszenek a nagyszájú, vörös hajú lányok.

Mortimer felhorkant.

– Feltételezem, önnek nem?

– Nem, hála az égnek! Mert ha így lenne, akkor mostanra nem sok maradt volna belőlem. De tudja, Mr. Browne, már hajlok arra, hogy talán még élvezni is fogom a látogatásunkat ezen a vidéken.

– Remélem, ezzel nem arra céloz, hogy el szándékszik mulatni a kis hölggyel?

– Hogy mulatni? De mennyire? Vagy magának nem tűnt fel, hogy épp az imént üzentünk hadat egymásnak?

4. fejezet

Arnold Penworthy felnézett a kezében tartott papírlapról, hogy újra alaposan szemügyre vegye Devlint – már harmadszor azóta, hogy felbontotta a levelet –, majd folytatta az olvasást. Meleg pillantású, kedves, barna szeme volt. Bár kissé összezavarta az, amit tőle kértek, a tekintete továbbra is barátságos maradt.

A lány csöppet sem hasonlított az apjára. Amikor a földesúr felállt asztala mellől, hogy átvegye tőle a levelet, Devlin kifejezetten úgy érezte magát, mintha valami nyavalyás melák lenne. A férfi ugyanis határozottan kis termetű volt, még a saját lányánál is jó néhány centivel alacsonyabb, emellett gömbölyded, mint egy söröshordó. Devlin közeli ismeretségben volt a fűzőkkel, mivel nem egyet volt már szerencséje levenni bizonyos hölgyekről, de úgy ítélte meg, jó esély van arra, hogy Miss Penworthy nem annak köszönheti karcsú, homokóra alakját, hogy e ruhadarabot túl szűkre húzták volna a derekán.

Miss Penworthy? Ezt nem tudhatta. Akár férjnél is lehet. Elég idősnek tűnt ehhez. Akár a férje is lehetett a fiatalember, akinek a társaságában volt. Devlinnek nem állt szándékában rákérdezni erre.

– A levélben nincs benne az, hogy miért szeretnék, ha elrejteném az istállómban – jegyezte meg váratlanul Penworthy.

Devlin fontolóra vette, mit is feleljen erre, s végül a következő, nyersen hangzó választ adta: – Egy barátom örömét lelné abban, ha lepuffanthatna.

– Barátot mondott? – húzta fel dús, vörhenyes szemöldökét az idősebb férfi.

Devlin biccentett.

– Ami azt illeti, a legjobb barátomról van szó. Valójában félreértés az egész, csakhogy ő túl forrófejű ahhoz, hogy átlássa a helyzetet. Ezért aztán az tűnt a leghelyesebbnek, ha egy időre nyomom vész.

– Értem – bólintott a másik. Ez ugyan nem volt igaz, mindenesetre folytatta az olvasást.

A hajuk volt talán az egyetlen hasonlóság apa és a lánya között, bár Penworthyé már megfakult, tele volt ősz szállal, és eredetileg sem lehetett ugyanaz az élénk, rézvörös árnyalat, mint a lányáé. És a férfi szeplős is volt, orra nyergén és arcán jó néhány barnás pöttyöcske díszelgett. Akár pofaszakállt is növeszthetett volna, hogy elrejtse jó részüket, ám ő nem tette.

Devlinben felötlött, hogy vajon a lány testén lehetnek-e szeplők. Merthogy sima, elefántcsontszín orcáján egy sem volt.

És hogy az ördögbe hívhatják?

Csakhogy ezt sem állt szándékában megkérdezni.

Az idősebb férfi már olyan régóta tanulmányozta a levelet, hogy közben nyilván másodszor is végigolvasta. Devlint viszont ez korántsem zavarta, mert ő viszont gondolatban újra végigment azon a poros úton, s igyekezett valamiféle mentséget találni ostoba viselkedésére.

Akár a szemébe is húzhatta volna a kalapját a hintó közeledtére, ahogy azt Mortimer javasolta, ő azonban ehelyett csak lesütötte a