AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

NAPRAFORGÓ

Regény

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-11-2

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

NAPRAFORGÓ

REGÉNY

Tartalom

KRÚDY GYULA

NAPRAFORGÓ

REGÉNY

I. A kézzelfogható Evelin.

II. A régi Evelin visszatér.

III. A szerető, akit a vetőkártya mutat.

IV. A különös kisasszony különös udvarlói.

V. A jóasszony kútja.

VI. Este felé.

VII. Pistoli messzi útra megy.

VIII. Az élet örömei.

IX. Pistoli estéje.

X. Pistoli temetése.

XI. Beköszönt az ősz.

I.
A kézzelfogható Evelin.

A kisasszony az ágyban feküdt és regényt olvasott a karos gyertyatartó mellett. Valami nesz hallatszott a házban; mintha valaki járkálna a távoli szobákban. A kisasszony leeresztette a regénykönyvet és figyelt. Az óramutató fáradtan közeledett éjfél felé, mint egy hegyre kapaszkodó élet.

Evelin kisasszony húszesztendős volt, már félig-meddig elsírta első szerelmét, csak néha suhogott el a felszélben hintázó sirályként egy-egy emlékezés az ifjúra, aki önkezével akart véget vetni életének; egyébként egészséges, nyugodt, komolykodó nő volt; nyáron fehér ruhában, télen feketében járt; vallásos volt, mert ősszel elment a ferenciek templomába és nyáron áhítatosan kapált a vidéki földjein; azt gondolta, még nagyon boldog lesz valamiképpen, ugyanezért nyugodtan látta tovatűnni a napokat.

Az éjféli zaj megriasztotta.

Nem emlékezett hirtelen, hogy bezárta volna a hálószobája ajtaját. Ámde a tapétaajtó, amely a fürdőszobába nyílott, bizonyosan bezáratlan. A szemét merően a tapéta-ajtóra függesztette. Aztán halkan kibujt a paplan alól és mezítláb az ajtóhoz osont. Itt megrettenve vette észre, hogy a kulcs az ajtó túlsó oldalán van. Mielőtt gondolkozhatott volna, csendesen megmozdult a rézkilincs. Oly halkan ment lefelé, mint a koporsó a sírgödörbe. Látszik, hogy gyakorlott kéz fogja odakünn a kilincset, aki zajtalanul tud bánni a zárakkal.

Evelin mégegyszer körülnézett; az ablaka a decemberi kertre nyílott. A földszintes ablakon azonban vasrács volt, amint a régi házakat építették a Józsefvárosban.

Fegyver után nézett, amellyel védekezhetne a benyomuló rabló ellen. Nem vette észre a törökös papírvágó-kést, ellenben egy kalaptűn akadt meg a szeme.

A kilincs már teljesen lehajolt. Most jön az a pillanat, amikor az ismeretlen megpróbálja nyitni az ajtót.

Már megmozdult a rózsaszínű fal.

Evelin akkor teli tüdőből felkiáltott, hogy nem ismert a hangjára.

- Kálmán, kelj fel. Rablók járnak a házban.

És rémületében a varrópárnácskát oly erővel vágta az ablakhoz, hogy az üveg csörömpölve bezúzódott.

A rézkilincs visszaugrott helyére.

Valahol csapódott egy ajtó, mint egy káromkodás.

Aztán lépések hallatszottak, mintha a szomszéd utcában mendegélne valaki búsan, merengve éjszakázva.

Evelin szívdobogva futott az ablakhoz. A kert fehér volt, mint a temető. Az öreg fák mozdulatlanul álltak hókabátokban. Messze a kőfal fehérlett, mintha ott volna a világ vége. A ház újra csendes volt, mint egy bezárt napló, amelynek hősei és hősnői átléptek a másvilágba.

Egy puha, hosszú bundát kapott fel a kisasszony, amely úgy simult hálóingéhez, mint egy hizelkedő macska. A szemfüles papucskákat előparancsolta az ágy alól. A tükörbe nézett. Onnan egy krétafehérarcú, aprószemű, fekete nő pillantott rá. Itt állt sokáig mozdulatlanul, gyilkos szívdobogással, verejtékkel a homlokán. Miután elmúlt a veszedelem, nem tudta, hogy mit kell csinálnia. Csak állt megriadva, mindent elfelejtve az életből.

- Ha ő lett volna? - gondolta.

És elhagyott jegyese jutott az eszébe, - Kálmán. Az ismeri a házat oly alapossággal, hogy setétben is tájékozódik a zeg-zugos folyosók, jobbra-balra nyíló ajtók között. Az tudja a csigalépcsőt, amely a kisasszony lakosztályából a kertbe vezet a magas földszintről, amelyet még akkor építettek, mikor jakobinusok bujkáltak Pesten és a ház ura tagja volt az összeesküvésnek. A környékbeli grófi paloták oly ünnepélyesek voltak, mint egy album útiképei. Köztük a hosszú, földszintes ház francia tetőjével úgy állott, mint az öreg asszonyka, aki a családi ezüstöt őrzi. Ebben a régi házban nem tud közönséges betörő eligazodni. Csak Kálmán lehetett az éjjeli látogató.

De mit akarhatott? Hisz nappal is eljöhetne, elmondhatná, ha valami kívánsága van, mint ahogy eljött sokszor, midőn a kártyaasztalnál, lóverseny gyepén tönkrement és a kisasszony nagylelkűen, mint egy jótékony rokon, a segítségére volt. A gyűretlen, gyengén parfőmös bankjegyek összesúgtak a rózsafaszekrénykében, amidőn Kálmán szokatlan órákban megjelent a kerti szobában. A kisasszony gyöngéd fehér ujjai oly könnyedséggel vették ki a legnagyobb papirost is, mint egy zsebkendőt. És mert babonás volt, mindig visszakért egy krajcárt, hogy a szerencsét el ne vigye Kálmán a háztól. De jött Kálmán máskor is. Midőn nők megsebezték, elhagyták, megcsalták. Olyankor a rózsafaszekrényke részvéttel nézett a sarokból a lehajtott fejű férfiúra. A kisasszony hóujjainak volt dolguk, amíg elsimogatták Kálmán homlokáról a felhőket.

Már két esztendeje nem jött Kálmán.

Vajon mit akart?

Ismét bajba került volna könnyelműségek miatt? Hisz, mielőtt végleg elváltak, Evelin rendezte a fiatalember adósságait. Kezdjen új, boldog, egészséges életet. Felejtse el Evelint, majd igyekszik megnyugodni a leány is.

Evelin reggelig ült az ablak mellett. Látta a fákat megvilágosodni. Mint a tej a falvakból, úgy jött be a hajnal Pestre. A törpe bokrok kiváltak a homályból, mint iskolába menő gyermekek, akiknek sapkáját a messzi gyaloglásban belepte a hó. Egy komor ciprus fekete-fehér ruhájában úgy borongott ki a hajnalból, mint a hazatérő kártyás.

Evelin kinyitotta az ablakot.

Lábnyomokat látott a hóban, a kertben.

Még mindig gyengéden havazott és a nyomok eltünedezőben voltak, mint az emlékek. Amint a farkasnyomot meg tudja különböztetni a vadász az egyéb nyomoktól, Evelin szívére szorított kézzel úgy ismerte fel az éji látogató nyomait. Gyorsan, észrevétlenül felugrott és a fürdőszobán át a csigalépcsőhöz futott. Aztán ki, a kertbe. Ügyet sem vetett rá, hogy az ajtók nyitva vannak.

Lábujjhegyen, mint egy delelő lepkéhez, közeledett a lábnyomhoz. Letérdepelt, mint az oltár előtt. Lehajolt és megcsókolta a havat, ott, ahol az éjjeli vendég lába érte.

Megcsókolta a sarkát. Mert azon fekszik a test súlya, az erő, bátorság és elszántság. Megérintette ajkával a talp nyomát, mert itt helyezkednek el a láthatatlan kengyelvasak, amelyek a lebukástól védik a lovast. Ezek az örökös kengyelek kormányozzák a jobbra-balra kalandozó lépteket. Elviszik néha váratlan meglepetésekhez, ismeretlen idegen tájakra, ahol soha el sem képzelt nők várják a férfit tanult mosollyal, szemérmetlen térddel és kebellel, amely oly tisztátalan, mint az utcakövezet. Ugyanezek a kengyelek igazítják aztán másfelé a fáradt lépést. A szívhangokhoz a nagybőgő duhaj mormogásából: a csendes kályhatűzhöz a maszkabál sikoltó forgatagából; a felöntözött, tiszta kerti utakra, amelyeken halkan ropog a kavics és a platánok nagyokat lehelnek, mint az alvó szüzek. Ó, azok a kengyelek egyszer majd végleg hatalmukba veszik a tétova lábakat. Ki tudja, merre repítik az eltévedteket!

A józsefvárosi toronyban az ádventi miséhez harangoztak. A kőfal mögött sóskiflivé görnyedt, kendős öregasszonyok köhécselése hallatszott.

Délután levelet hozott a posta.

Evelin megismerte a Kálmán írását. A levélben egy szál fagyos rozmaring volt.

"Bocsásson meg, hogy megloptam a kertjét. Bűnömet megbántam. Visszaküldöm a maga virágát, mert nincs jogom, hogy megtartsam."

A meleg szobában a rozmaring kinyitotta összezárt fejecskéjét, mint egy elalélt madár. Csodálatos, friss, fagyos illat terjedt el az Evelin szobájában, akár az újra kezdődő élet.

*

Bujdoson másként havazott, mint Pesten.

Az éjszakai látogatást követő napokban Evelin kisasszony pakolt háznépével és elutazott Bujdosra, a felső Tisza mellé. Mindig így tett, midőn a szomorúság füstlovagjai kezdtek beszállingózni a józsefvárosi házba. A megkeményedett arcú, rideg árnyak elől lopva menekült a falusi házba és nem is merte előbb kinyitni a szemét, mint a bujdosi őrháznál.

Itt becsületes tél volt. Mindennap havazott, mint az óperencián. A tiszai berkek, a nádak, erek, kígyósok eltemetkeztek, a természet téli szakában, mint a pogányokkal a szerelmes nők. Állt a táj, mint egy álom. Magyarország aludt itt a boldogok, az igénytelenek, a szegények csöndességével. Az északkeleti vasúti vonal eltűnik a hó alatt, a telegráfpóznák e tájra csak arra valók, hogy a vándorlegénynek az utat mutassák, az éjjel közlekedő személyvonat zúzmarás ablakai mögött idegen, ismeretlen célú emberek utaznak, mint az eszeveszettek, vagy átkozottak.

Bujdoson állt az élet, mint egy hóember az udvar sarkában.

A bolthajtás alatt meleg volt a földszintes kúria. A vasalt ablakok halkan, nyugodtan néztek a tájra. Az óra zengve vert, mint egy éneklő régi rokon, akinek a hangja itt maradt. A cselédek hosszú életűek és gyermekkoruk óta szolgálnak. Minden virágnak, fának, útnak, lónak, kutyának tudják itt a nevét, mert ők is a bujdosi családhoz tartoznak. A varjak régi ösmerősök. A határbeli kőszent szinte érthető emberi nyelven fogadja a föld népének köszöntését. A kísértetek nyugodtan visszalátogatnak a temetőből. Helyén találja mindegyik a pipáját.

Evelin itt született és itt volt boldog.

A családi sírbolt vasrácsos kapuján át láthatta atyja és anyja homokkő-koporsóit. Köszönt nekik s ők feleltek. Az ebek, lovak, emberek üdvözölték, mint királynőjüket. Álmosszigetről lóháton jött át a befagyott Tiszán kis- és nagyálmosi Álmos Andor. A nyeregből megkopogtatta az ebédlő-ablakot, ugyanazon a helyen, ahol már apja és nagyapja jelentkeztek és megkérdezték, mi van ebédre.

Ez az Álmos egy falusi tudós volt. Körülbelül negyven esztendős; szikár, ércfejű és lágytekintetű agglegény. A Tisza kanyarulatai között, egy szigeten húzódott meg, ahol kőfallal vonta körül életét és házát az emberek és tavaszi vizek elől. Csendesen szokott beszélni, hangosan már nem hallották őt nevetni. Nyugodtan nézett, mint az alkony a tájra. Örült a téli csendnek. Szivarozva hallgatta a tutajosok tavaszi nótáit. Sem különc, sem bolond nem volt. Oly állhatatosan éldegélt a szigeten, mint a vidra. Természettudós volt, de még soha nem jelent meg nyomtatásban a neve. Egy láncszem volt ama régi magyar urak generációjából, akik a maguk mulattatására megtanultak könyvből franciául vagy angolul a hosszú teleken. Hetven esztendős korukban a csillagászattal foglalkoztak. Horáciust és Berzsenyit fejből tudták. De még a megyei gyűléseken sem szólaltak meg, mert unták a kortesek politikáját. A disznóbőrbe kötött klasszikusok elsárgulva viselték manupropriájukat. A könyvben bizonyosan meg lehetett találni azt az oldalt, amelyet halálos ágyukon olvastak. A nőt szerették, mint a cserepes-virágot. Fehér, jószagú, megnyugtató lény volt a nő a háznál, aki nappal kényelmes gonddal forgolódott, kevés zajt csapott, míg estére idomaival mulattatott. Kényelmes, kövérkés, puha szerelmek, amelyek lassúak, hosszadalmasak, mint a falusi óra. Csöndes, egészséges álmot hoznak. A gyermek drágalátos ígéret beváltása, mint a kalendáriumban a biztosan elkövetkező ünnepnap. Don Kihóte szerelmén, Manon Lescaut kínzó keservén, de még Kisfaludy úr bús versén is csendesen csóválták a fejeket a régi boldog házakban, mint a messzi földről jött utazó lódításain.

Álmos Andor sohasem mondta, hogy szerelmes Evelin kisasszonyba. Ez magától érthető volt, mint egy gyermekkori barátság, mely nyugodtan vonul végig az életen és sohasem kérdezi senki: miért? Természetes volt, mint a madarak összeszokása, a háziállatok tavaszi gerjedelme, a gyümölcsfák fehér virága. A keleti szél, amely tavaszt hoz, nádast borzol, vizet szárít, megsimogatja a füveket, mint egy jóságos kéz.

- Ismét boldogtalan vagy? - kérdezte a lovas, midőn leverte válláról a havat és hűvös homlokát megcsókolta a leánynak.

Evelin nyugodtan, kissé könnyesen szegezte a szemét Álmosra, mint egy megbízható öregebb férfitestvérre.

- Ismét eszemben van... A Hitvány.

Álmos mogorván legyintett:

- Itt kell maradni. Tavaszig. Vagy akár egy esztendeig. A Bujdos meggyógyít. Ez az egyetlen hely, ahol ismét megtalálod magad, szegény, szerencsétlen leány. Nem is kérdezem, hogy mi történt. Bizonyosan, valami a tavaszig nyomja a lelkiismeretedet, hogy télnek idején ott hagytad Pestet. De kérlek, én nem vagyok kíváncsi semmire... sem Kálmán úrfira, sem egyéb gavallérokra. Nem engedlek el, amíg meg nem gyógyultál.

Evelin bizakodva mosolygott, mintha gyermekkora csilingelne valahol a ház körül, mint a betlehemes fiúk csengője. Tél van. És majd szánkáznak... És majd disznót ölnek... És korcsolyáznak életként fénylő délben a Tisza berkei között... Hószagú könyveket, átfázott folyóiratokat, az utazásban megviselt karácsonyi újságokat hoz a gyalogpostás, amelyeket együtt nézegetnek... Az ispán ákombákomjait átvizsgálják... Beszélgetnek az elhalt szülőkről, másvilági öreg barátokról, eltáncolt asszonyokról, Pestről, mint egy rejtelemről. Hosszan ugatnak a házőrző ebek. Talán a vén halál repült a tájon a hófúvásban, de itt nem vette észre a régi házat. A fejpárnának hervadt virágillata van, az álomra mi jó megfejtést találni a falusi álmoskönyvben! Mit mutat a naptár? A karácsonynak és újesztendőnek illata elandalító, mint a reményteljes ifjúkor, midőn fakult, szinte testűnkké válott iskolakönyvek és az álom pápaszemén át is fenyegető vén tanítók még fátylat vonnak szemeink elé, boldog fátyolt..., amelynek semmi köze a bekövetkezendő élethez.

Evelin megfogta a barátja csontos kezét.

- Már sokszor eleresztettél, mint egy gyermeket, akit vándorolni küldenek. Most már ne hagyjál elmenni többet, mert ki tudja, visszatérek-e?

Álmos Andor megsimogatta a leány haját.

- Én tudom, hogy te jó teremtés vagy, semmi rosszat nem tudnál elkövetni, ezért én mindig nyugodt voltam, akkor is, midőn nem láttalak. Nemes a szíved, mert sohasem kellett nemtelen, megalázó dolgokkal foglalkoznod. Érintetlen a lelked, mert a búsító szegénység, az álomtalan gond, a bűnt sugdosó nincstelenség sohasem közelített meg. Jó és csendes vagy, mint az ifjú nő, aki legfeljebb csak a tűz előtt ábrándozik alkonyatkor a földre kuporodva és a hóesés zümmögését hallgatva. De az ábránd-lovagok, paripás szerelmek, háztető feletti repülések, fecskeszárnyak eltűnnek nyomban a lámpagyújtással. A reggel és a nappal józan, komoly, kellemetes, mint a friss víz. A mi egünk téli időben többnyire szürke, mint az életűnk. De meleg, mint télen a nyulak bundája. És nem féltelek téged, édes angyalom. Te mindig visszatérsz ide, mert itt van mindened, amiért élni érdemes. Házad, sírod, eged és éltető tájad. Falusi kisasszony vagy te, Evelin, falusi rozmaring, akármilyen nagyvárosi hölgynek képzeled néha magad. A hóesés, a szabadon fújdogáló szél, a bokrok elrepülő őszi levele, a Tiszának zöld tavasza a te világod. A bús nagyvárosban csak szállodai vendég vagy, aki többnyire unatkozva nézi a jövő-menő embereket; ásít szobája unalmán, holott először még örvendezett a szállodai dobos levegőnek is. Mit akarsz az ismeretlen emberektől?

- Nem szeretem őket és mégis érdekelnek, mint az útleírások ismeretlen földrészekről. Élni annyit tesz, mint mindig-mindig ismerkedni, új hangokat hallani, új neveket megjegyezni, új emberi arcokat eltenni. Még a kézfogások is mily különbözők. És a hazugságok a legszebb mesék. Mindenki hazudik.

Az agglegény otthonosan mozgott az ebédlőben. Kinyitotta az almáriomot, megtalálta a szilvóriumos üveget, vágott egy falat sonkát, megszagolta a kenyeret. Nyugodtan, csendesen, önzően falatozott.

- Egy pipa dohányt sem érnek az emberek. Most huszonkétéves vagy. Szereted az utazást, az utasokat, vásárosokat, a kofákat, a szép kabátokat és a röpke lámpákat. Csak menj még néhányszor vissza a szomorú bálba. Az élet boldog folytatásához oly szükségesek a csalódások, mint a viharok. Csak próbálj lépni, jobbra-balra, mulass és nevess, ragyogj és táncolj. Majd elfáradsz a maskarában. Én várok, itt vagyok, nem mozdulok. Ha egyszer nem jönnél vissza... Nagyon rossz kedvem volna azontúl, - szólt Álmos Andor.

Elbúcsúzott és útnak eredt. Behavazott alakja csakhamar eltűnt lovastul együtt a nagy fehérségben.

Három nap múlva levelet küldött a szigetre Evelin. Jönne Álmos úr azonnal. Fontos közlendői vannak. Az agglegény otthagyta szelídített vidráit. Evelin sápadtan, mint egy szívbajos, üldögélt a kályha mellett.

- Azt veszem észre magamon, hogy gyáva vagyok. Éjjelenként mindig lépéseket hallok a ház körül. Felriadok és kimeresztett szemmel nézek az ajtóra, mintha valaki volna itt, aki nem hagy aludni. Félek a téli éjszaka üvegbura alatti csendjétől, a tűz nesztelen hamvadásától, a régi bútorok árnyékától, az alattomos falusi házikótól, a lusta ebektől és tunya cselédektől, akiktől bátran meggyilkolhatnának.

Álmos Andor dörmögött.

- Majd megszokod a csendet. A szél zúgását később már nem hallod. Még nem tudtad elfelejteni a nagyvárost.

- Montmorency kisasszony, a társalkodónőm olyan mélyen alszik, mint egy vén apáca. A nagynéni ifjúkori lovagjaival álmodik. A szobalányaim Pestre írkálnak leveleket. Az ispán minden este leissza magát. Egyedül vagyok. Félek. Valaki jár a ház körül. Betyár, szegénylegény, vagy...

- Szerelem, - mosolygott Álmos úr. - Majd utána nézünk. Éjszaka lóra ülök és megkerülöm a házat.

A következő éjszakán úgy ragyogott a hold, mint egy farsangi bolond. A hófödte táj szikrázott belső csillagoktól. A berkek mozdulatlanul lepedőikben strázsáltak. Boldog téli éjjel volt. A róka csendesen üget rejtélyes útján, mint egy vén vándorlegény. A cselédek átölelik a búbos kemencét. A kakas még soká kukorékolja a hajnalt. Addig százszor meg lehet halni. Egy betyáros, lovas alak vonult el a ház előtt. Körülnézett a holdsugaras tájon. A csikorgó hidegben lova nagy füstöket fujt. Aztán egy rövid, üvegcsörömpölő fegyverdörrenés hallatszott.

Evelin minden ízében remegve nyitotta fel az ablakot.

- Maga az, Álmos úr?

- Én vagyok, - felelt rekedten a lovas. - Most már nyugodtan alhatsz, angyalom. Agyonlőttem a kísértetet.

- Adja a kezét, édes jóuram.

Álmos úr a vasrácsos ablakon át benyújtotta a kezét.

Evelin lassan lefejtette a szőrös kesztyűt a kézről, aztán hosszasan, hálásan megcsókolta.

- Köszönöm, - rebegte.

Az éji köntös melege, a fészek-lágy csók simogatása, a leány rajongó kézszorítása, az éj illata megzavarták az időske lovagot. Lehajolt a nyeregből és fénylő szemmel nézett az ifjú nőre.

- Angyalom, - rebegte elpirulva és megsimogatta a leány mezítelen nyakát.

Álmos úr visszarántotta a kezét, rövidet káromkodott és megsarkantyúzta hosszúszőrű lovacskáját. Nagy farkasfogó ebek némán nyargaltak utána a felporzó hóban, mint az éj szelindekei.

Evelin álmatlansága hosszadalmas volt.

A nagyvárosi álmatlanok némi vigasztalást lelnek az utcai zajban, amely arról beszél, hogy másnak sem adott enyhet az éj; de faluhelyen kétségbeejtők az éjjeli órák, amelyek oly lassan haladnak előre, mint a szú őrlése. Az ember falon függő, régi családi képnek képzelheti magát, akinek kerekre nyitott szemmel kell nézni egyik nemzedéket a másik után. Suhognak az évek a széllel, az esővel, a tovamorajló viharral, a vándormadarakkal, sírgödör felett kenetteljeskedő pap szavaival és megrokkant vállakkal, lerogyó paripákkal és vacokra került szép házőrző kutyákkal, egykor ifjú cselédlányokkal és foszladozó kerítésekkel, bús kutakkal és hervadó kertekkel... suhognak, messzire suhognak. Csak az álmatlan ember tartja nyitva a szemét, mint egy hulla, aki elfelejtett meghalni. A mennyezetről finom por szállong és elborít mindent, fénylő arcot és víg derekat, kedveskedő népeket, tavaszi mosolyokat, villanó fogsorokat. A mulandóság összeomló öreg cseléd módjára guggol az ágy lábánál. Mind ritkábban nyúl a kéz a szomjatölő kehely után.

A kakasok végre kukorékolni kezdenek.

Megrendül az éj, mint egy foszladozó átok. A bolond madárnak kiáltására a lomha kárpit megrezdül. Hangok hallatszanak nagy messziségből. Mintha most értek volna a ház felé a vadludak, amelyek rejtelmes céllal, megfoghatatlan parancsra átrepülik a nagy sötét éjszakát, mint kóborló lelkek, akik másvilági hangokon beszélgetnek.

De a kakasszóra megérkeznek azok a sohasem látott vándorló legények, akik éjnek idején halálos mozdulatlansággal állnak leskelődve az ablakunk alatt, gyilkosságot forralnak, a szemükben bűn és rémület, - de hajnal jöttével gyorsan felveszik eredeti alakjukat, magános fák lesznek a keresztúton vagy kalaplengető ifjú vándorlók, akik kis poggyászukkal, víg vándorbotjukkal, fürtös hajukkal és lelkes tekintetükkel zümmögve haladnak a messzi világba, hogy örömet, mulatságot, új dalt és frissen fellobogó szenvedélyt vigyenek az alamuszian várakozó házikókba; leülnek a konyhába és ennivalóért gyönyörűen hazudnak; segítenek bort deríteni, fát aprítani, ölésre kiszemelt hízót a fülénél fogva elkapni; megjavítják a negyven év óta hallgató zenélő órát és magukkal viszik éjszaka a kisasszony szívét és ártatlanságát. Ah, be víg és irígylésreméltó ezeknek a vándorlegényeknek az élete, akik kakasszóra mennek el a ház előtt az álomtalan éjszaka után! Mintha térdig érő zsebükből valami magocskát ejtenének ki az ablak alatt, s alig hogy tovább mentek, a magból sárgafejű napraforgó nő, gyorsan növekedik, hogy bekukkantson az ablakon. De odabenn, a kisasszony már oly csöndesen szendereg: Aladin a csodabarlangban.

Evelin napközben nem mert arra gondolni, hogy éjszaka is lesz valaha. Jó gyermek és régi menyasszony módjára hallgatta Álmos urat, aki falusi gavallér létére bizonyosan elolvasott egy lapot egy régi könyvből, mielőtt a szigetről útrakelt, hogy a beszéd fonala meg ne szakadjon.

Álmos úrral friss téli szag jött a házba, mint a becsületes, mindennapi élet, hogy az embernek kedve volna gyorsan meggyónni mindent, ami idáig történt vele az életben, bűnt, betegséget, hitványságot, gyengeséget, elszántságot és keserűséget, gyorsan mondani mindent-mindent, hogy hamarább érkezzen meg a feloldozás, amely után felfrissülve, megfürödve, megjavulva lehessen elkezdeni a gondtalan, gondolattalan, önző és becsületesen nyújtózkodó közönséges életet. Átkozott kultúrát, lelketlen kéjt, rafinált fájdalmat és idegbajos táncot örökre elfelejteni. Csizmát húzni és fokhagymás kolbászt enni, együtt mosni a mosónőkkel a befagyott folyón nyitott léknél és piszkos kis gyerkőcöket háton, batyuban cipelni. Bőségesen enni és a hóra guggolni vándorcigánynők módjára, akik úgy tudnak szaladni, mint a túzok és a berkekben, nyíresekben varjúfészkek alatt születnek és halnak.

Evelin kistermetű volt és feketehajú. Szerette a piros színt. Otthon, a maga mulatságára cigányleánynak öltözött, kártyát vetett Montmorencynek és tíz gyereket jósolt a hervatag kisasszonynak.

II.
A régi Evelin visszatér.

Álmos úr egy napon meghalt.

Ezt minden esztendőben megcselekedte, amikor Evelin kisasszonyt huzamosabb ideig látta s rátört a szerelem, farkasok kínja, szél üvöltöző zúgása. Ilyenkor hegedülni kezdett a szigeten a viharvert és szél madaraitól lakott házban. Pitykés, ócska fehérkesztyűben és régi kamásliban pompázó kis inasa elbújt a vackán. Álmos úr estétől reggelig hegedült a pulpitus előtt, mint egy Bessenyei korabeli testőr, aki halálos párbajára készülődik. Régi zenedarabokat játszott kézzel írott kottalapokról, amelyekre rózsákat és női arcokat rajzolt a kottaíró pihengető keze. Francia nóták: nagymamák ábrándjai. "Német diákénekek: vándorolgató magyar urak külföldi emlékei. Bécsi valcerok: ősapák könnyelműsködve rengő parókái. Lavották és Csermákok: otthonukba megtért, az élet céltalansága felett andalgó zenészek ábrándjai."

A zenélés alatt se nem ivott, se nem evett Álmos. Fekete frakkban, fehér mellényben és tánccipőben foglalt helyet a széken, őszi-kép csendességű arca, borongó avaron felejtett szeme, gőgösen összeszorított ajka nem egy színészkedő ember tulajdona volt. Valóban a méla, elcsendesedett, megvető magyar úr volt, aki semmit sem akar a világtól, mint egy zugot, ahonnan száműzve vannak a kellemetlen, tornászó új emberek. Ahol csak kézmozdulattal, alig hallható szóval intéződik el az egész élet. Nevezik ezt melankóliának is, de mégis nagyszerű emberi tulajdonság, mert királyi, mint a gőg.

Ő ezeket az órákat úgy nevezte: eltávolodás az életből.

Nem kellett nagyokat lépni magányosságából, hogy sikerüljön a művelet. A ház, amelyet egy bolond őse épített a bozontos, rejtett szigeten a sárgafaj elől, amely egykor elözönli Magyarországot és Európát, a halál, az elmúlás tanyája volt. Ezen a házon, ebben a házban semmi sem akart élni, mert az élet az unalmas, céltalan napok sorozata. Az egészben csupán az előkészület érdekes: az elmúláshoz. Az esőcsatorna úgy hal meg, mint egy kiszolgált kutya. A szék megsántul, mint a nagyapa. Az almáriom szédülni kezd, mint egy kövér öregasszony. A lámpa bágyadtan világít, a fal leomlik, az üveg minden látható érintés nélkül eltörik, a szőnyeg hajzat módjára kopik, a háztetőn a kémény fáradozva leheli a füstöt, mintha ő is megunta volna az életet. Mindenki készül elmendegélni, mint a vándorlegények a csárdából, ahol megszokott lett a bor és kopott az ábrándból szőtt mámor. Az arcképek, amelyeket fiatalkori rajongással néztek egykor a falon, megsárgultak és szinte eltűntek a tekintet előtt. A szívben hordott ideálok, tarka hangzatok, magányos nyávogások, egyedül dúdolgatott dalok, rejtegetett szőnyeg módjára kiteregetett gondolatok az éjszaka halk óráiban. Könyvek sokatmondásai, napszállatok hulló pora, reggelek kismacska módjára ugrándozó kedve... mind-mind eltávolodnak, mint a gyermek megunt játékszerei.

Furkósbottal ront ki barlangjából a magánakvalóság, mint a remete, akit álmában megzavartak. A kedv fagypontra süllyed. A mogorvaság fekete fellegként húzódik az erdő felé. A szél vonít éjszaka, mint egy szörnyű eb, amelyet nem fog a puskagolyó. Az engedelmességhez szoktatott bútorok ellenséges szomszédokként megütötték a lakó térdét és könyökét. A tükör elhalványul a falon, vagy talán az arc, amely fanyaron, fanyalogva megnézi magái, mint egy pókhálós fotografiát, amelyet érzelmes kezek helyeztek egy temetői sírkőbe. A szem sötétjében apró kis úszkáló pontok tünedeznek fel, csónakok, amelyeken a partról az öreg nagy hajóra szállítják búsképű hajósok a poggyászt és az utazót, a búcsúzó életet.

A csöndes ember ilyenkor meghalt.

A hegedű dalaiban elbúcsúzott mindattól, ami kedves és kellemes volt életében. A kis fekete kottajegyek sövényéből baráti arcok bukkantak fel. Zöld épületek, vadszőlős tornácok, nyújtózkodó ebek, messzire hangzott barátságos köszöntések, víg szemek és máslira kötött nyakkendők. Férfiak, pajtások, akik poharat emeltek nőért és hazáért. Fehér asztalok, hűvös lugasok, szép hosszú őszök, dércsípte falevelek, gyümölcsillatok és tájak, amelyeken boldog volt, anélkül, hogy akkor tudott volna a boldogságról. Hosszan ásító évek, jegenyefákkal szegélyezett gyalogösvények, fodros vízfolyások, játszi kéményfüstök, messziről csikorgó kutak, barna kapuk és ágyak, amelyekben gyönyörű csendeseket lehetett álmodni. Egy téli bundaszagú utazás, majorána-illatú kocsmaszoba, deres ablaküvegekre írott női név és a frissen hullott hóban ácsorgás egy kis lábnyom felett. Karácsonyfák alatt fehérlő nők, húsos, puha, ölelésre termett lusta asszonyok, regényes lányok lengő harisnyakötői, vörös-csíkú szőke hajak és gyűrűs, hosszúkás kezek, amelyeknek az érintése egykor egyértelmű volt a boldogsággal. Imakönyvek jellemző fohászai, feszületek a keresztútnál, nagydobos ünnepnapi misék a gyermekkorból, bohó séták a várhegyen, keménylábú kislányok és apró fülkagylók, amelyeknek tulajdonosaira már nem is emlékezett. Betegségek, amelyekből oly jó volt lábadozni, mint tavaszt lehelni, ébresztőóra berregésével jelzett hideg, kriptaszagú hajnalok, postakocsisok útszagú bő köpönyege és az útitársnő titokteljessége. Felejthetetlen ebek és nagy fák az udvar sarkában, furcsa öregemberek, piros őszi alkonyatok, kiáltó madarak és mesemondó öregasszonyok... Az élet suhant tova a hegedülésben, amely után meghalt Álmos úr. Karosszékbe ült, olvasót csavart a kezére, lehunyta a szemét és meghalt, mert meg akart halni.

A pitykés inaska lóhalálban ment jelenteni a bekövetkezett eseményt Evelin kisasszonynak.

Evelin csizmát húzott prémes szoknyája alá, befogatott és szánon átkelt a téli Tiszán, csupán két nagy kutyát vitt magával.

Az Álmosok mindig meghaltak a nőkért. Ezek az álmodozók, hidakon ácsorgók, nagyfejű fűzfák között sétálgatók, az ősz vörösbor-színeiben kis magános padokról merengők: most már olajban és cinóberben megfestve függtek a szigeti ócska házban, amelynek francia födelét oly sűrűn belepte a moha, hogy a gólyák leszálltak reá, mint a rétre. Csupa Álmos Andorok keskeny arca volt itt, mintha csak fél-kedvvel, bizonytalankodva, negyedrésznyire mindig árnyékban maradva jöttek volna a világra. Az igazi, a hatalmas alakjuk odaát maradt a túlvilágon, mint egy fejnélküli, néma vitéznek a komor testrészei. Ide csak a nőiességük ért el, mint egy virágszálnak a fehér bóbitája, amelyet benyújtanak egy nyitott ablakon. Ott gunnyasztottak a halott felett, szempilla-rebbenés, csodálkozás nélkül. Körülbelül száz esztendő óta a család minden férfitagja önkezével vetett véget életének. Ünnepélyesen, megfontoltan haltak meg ugyanazon betegségben. Nő miatt, szerelemből, boldog elhatározással, áldást mondva és hosszadalmas végrendeletet szerkesztve.

A bolond Álmosoknak hívták őket.

A családnak nagy kiterjedésű birtokai voltak valamikor a Felvidéken, amelyet bizonyára nem a gyengédség útján szereztek. Száz esztendeig vadásztak a gazdag özvegyekre, pénzes öregasszonyokra, nagy hozományokra az Álmosok, mint a ritka fajta kócsagokra a tiszai nádasokban.

Ez volt a családnak a fénykora.

Várromok, erdőségek, kastélyok jutottak birtokukba. Asszonyok átka, bebörtönzött hitvesek jajgatása, majd a másvilágra küldött feleségek bús és bosszúálló árnyéka kísérte az Álmosokat. A régi világban rövid úton bántak el az asszonyokkal. Vad tivornya ömlő mámora, szüzek piros vére, őrjöngő vadászatok tombolása altatta el a lelkiismereteket. A legtöbb kísértet ebből a korszakból maradt fenn a várkastélyokban. A szegény asszonyok mit tehettek egyebet? Fehér lepedőben sétáltak vissza a másvilágról és riasztgatták az unokákat. A kísértetjárás nem pusztán a nép fantáziájából nőtt ki, mint a kövirózsa a várfalon. Bagolyhuhogássá válott átkok, visszhangos sírboltok és rejtelmes, holdfényes erdők állnak a messzi múltakban a magyar családok történetében. Nem is volt valami nagy ritkaság, hogy egy-egy brontesz férfi három-négy feleséget elnyúzott életében. Az öregek oly vígan nősültek, mint a fiatal férfiak. Lopták a nőt, ha másképpen nem ment. Az oltár lépcsőjéről a vetélytárs vére csurgott alá. Riadt, meggyalázott lányok takarták el a szemöket az esküvőn. És a tőr mindig kéznél volt, hogy azt valakinek a szívébe mártsák. A régi családi történetek mind hasonlítanak egymáshoz. Az asszonyok akkor voltak a legboldogabbak, midőn a férfiak távoljártak és ők egyedül ringatták a bölcsőt. S maguknak választottak szerelmet.

Aztán, a sok erőszakosság után fordulat támadt az Álmos-család történetében.

Valami szőke boszorkányt loptak valahol, aki hegyi patak medréből hozta a szeme kékségét. Hajlékony volt, mint a nyírfa, midőn ezüstfényű. És úgy belekapaszkodott a férfiak üstökébe, mint az ördögszekér. Beszélgetni tudott a füvekkel, a vén fákkal és a keresztutakkal. Az állatok megértették a hangját. A szélmalom vitorlái megállottak, midőn rájuk fujt.

Evelinnek hívták a boszorkányt.

Evelin ráncba szedte a férfiakat ebben a családban, ahol a nőket ládába zárva tartogatták, mint az ó-ezüstöt. Gyanútlanul vette őt feleségül Álmos Ákos, a jelenlegi halott apja, a forradalom előtti években, mint harmadik férje egy ezredes és egy magasállású hivatalnok özvegyének.

Evelin előbbi két férje egyforma végzetességgel párbajban esett el, mert ezidőtájt így is meghaltak a férfiak. Az ezredes szívét epéje fúrta keresztül, miután keserves féltésében párbajra szólított fel egy kóbor franciát, akinek nem volt egyéb foglalkozása, mint a Török Tsászárban a fáraóbank mellett üldögélni, vagy biliárdon mérkőzni becsípett sertéskereskedőkkel. A gyanús idegen szemet vetett egy párizsi táncosnőre, aki történetesen a Nemzeti Színházban vendégszerepelt. Esténkint otthagyta a játékot és kőszoborként, összefont karral álldogált véletlenül a páholy alatt, amelyet másodnapokon Sükray ezredes bérelt. A táncosnő a második és harmadik felvonások között lépett fel, tündérként előrelebegett a színpadon és földöntúli lény gráciájával lejtett egy saját találmányú táncot.

- Ó, mint szeretem önt, asszonyom - sóhajtotta a páholy mellvédje alatt a kőszobor és történetesen az ezredesnére vetette a lángoló két szemét, amelyet pedig csak azért kapott teremtőjétől, hogy azzal Buzinkai (híres pesti kártyás) manipulációit ellenőrizze és sikerült csel esetén kezével jelentősen és észrevétlenül megkopogtassa a kártyás vállát.

Az ezredes világosan hallotta a francia szavakat. Elég volt egy futó pillantást vetni neje örömtől felragyogó arcába, hogy gyanúja sötét keserűséggé váljék, holott eddig otthonukban, a mennyezetes ágyakban gyakran beszélgettek a bolond franciáról, aki reménytelenül szerelmes a színpad hideg csillagába.

Sükray nemes ember volt és katona. Halk hangon felszólította nejét a csendes távozásra, mielőtt a produkció befejeződne és ismét teljes fényben ragyogna fel az aréna. A tündértánc alatt ugyanis csaknem vaksötétség borult a nézőtérre, az akkori pesti szívtolvajok nem kis örömére, akik felhasználták az alkalmat és levélkéiket vagy szavaikat láthatatlanul hölgyeikhez csúsztatták.

Evelin megrendülve kapaszkodott férje karjába, aki csendesen a lózsi hátterébe vezette. Midőn Evelin már az ajtón kívül volt, az ezredes történetesen megfordult és előre levont és összegyűrt fehér kesztyűjét könnyed mozdulattal, mint egy labdát, a francia lovag arcába dobta, aki a páholy alatt szokott mozdulatlansággal állott. A kesztyű érintésétől a gavallér megingott, mintha taglóval ütötték volna fejbe. Láthatólag elhagyta vére az arcát, szempillái fájdalmasan lezárultak. Kétségbeesett volt, mint Pest legszerencsétlenebb gavallérja. Csak akkor vette fel arca mindennapi hetykeségét, midőn a páholyajtó végleg bezárult Evelin s az ezredes mögött és a további színészkedés feleslegessé válott.

Tíz esztendővel előbb vagy később a gyanús franciát az ezredes átadta volna a rendőri vagy katonai börtönnek, őrizet céljából a legközelebbi tolonc-transzportig. Ellenben éppen romantikus korszak volt, mindennap lehetett eseteket hallani a szalonokban a férfiak nagylelkűségéről és önfeláldozó szerelméről. A nők szerelmesek voltak a színpadi hősökbe és a legtöbb pesti dáma hajlandóságot érzett magában, hogy megszökjön az útjába vetődő táncmesterrel vagy muzsikussal.

Az ezredes tehát megjegyzés nélkül tudomásul vette másnap délben a francia két hasonszőrű barátja szájából, hogy a szemtelen uracs, akit tegnap este a színházban megsértett, francia nemes ember, rokonságban áll Szent Lajos családjával, vagyonát és rangját a múlt századbeli forradalom miatt nem élvezheti... Amint közönségesen a francia márkőrök és szélhámosok mondani szokták, akik bekalandozták egész Európát, az életüket rendesen egy német várbörtönben végezték, mert a teutonok nem ismerték a tréfát.

Az ezredes Asszonyfái és gróf Leiningen kapitányokat kérte fel ügyének gyors elintézésére. A tisztek kénytelen-kelletlen respektálták a francia vallomását, amely szerint a fegyverforgatások közül csupán vívótőrhöz tud, holott ezredesünk görbe magyar karddal verekedne.

Az akkori lovagias jogszokások azonban világosan rendelkeztek a megsértett fél javára. A tisztek mellőzték a hosszadalmas jegyzőkönyveket, mindketten csupán magánnaplójukban jegyezték fel az eseményeket, amely naplónak kivágott lapjai későbben teljesen felmentették őket a katonai parancsnokság előtt.

Egy kora tavaszi reggelen volt a találkozás az ellenfelek között a városerdő azon részében, amely a mostani lövöldetér mögött terült el. Szándékosan választották az elhagyott helyet. Ezidőtájt ugyanis többször előfordult, hogy a nők, akikért a férfiak kardélre, vagy pisztolyra kiálltak egymással, behatoltak a Hétválasztó tánctermébe, vagy a kaszárnya lovardájába. Gyászruhában, sikoltozva vetették magukat a bajvívók közé és keserű-ízű színpadjeleneteket rendeztek. Sükray ezredes teljesen titokban intézte ügyét, de nem állhatott jót ellenfele diszkréciójáról. Különösen, mióta észrevette, hogy Evelin az elmúlt két éjszaka csak szimulálja az álmot a mennyezetes ágyban. Szíve hevesen dobog és olykor hangosan, önfeledten sóhajt. Az ezredes, ki bús gondolatok között, mozdulatlan feküdt a felesége mellett, egyetlen arcizmával sem árulta el, hogy tudomása van az asszony ébrenlétéről.

Azon a végzetes, ködös reggelen is lábujjhegyen akarta elhagyni szobáját, miután a felesége fekhelye felől semmi nesz nem hallatszott. Midőn az ajtót csendesen felnyitotta, Evelin párducként vetette fel magát a habos, szalagos párnák közül.

- Ó, a nyomorult... Hát meg sem csókol, mielőtt elhágy? - kiáltotta magából kikelve és most látható volt ónos, beesett, álmatlan arca.

Az ezredes még egyszer nyugalmat erőszakolt sajgó szívére. Halk udvariassággal előbb az Evelin kezét, aztán a homlokát érintette ajkával.

Az asszony vad, féktelen zokogással dobta vissza testét a párnák közé. A nemes Sükray Kamilló ezredes a Hunyadi-féle fehér parólisoknál: utoljára csendesen behúzta maga mögött a hálószoba ajtaját. Sükray ezredes fájó szívvel vette lépteit a városerdő felé.

Bármit mondanak a lovagi-regények elkeseredett és dühös férjekről, akik gondolkozás nélkül megölik hűtelen nőjüket: az asszonyok csalása elsősorban fáj, szentimentálisan, gyáván, búsan... Csak azután jön a szégyenkezés, medve módjára két lábra emelkedő hiúság és a kivédhetetlen, dühös bánat.