Eva-Maria Bast

Mata Hari
PÁRIZS
FELKELŐ NAPJA

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

I. RÉSZ  1904–1905

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

II. RÉSZ  1906–1907

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

III. RÉSZ  1909–1912

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A valóság

Felhasznált irodalom

Impresszum

Előszó

Jáva, 1899

– Nagyon szeretnék sétálni veletek.

A kisfiú láztól forró kezecskéjét aggódó szülei kezébe csúsztatta, akik éjjel-nappal az ágya mellett ültek, amióta csak elkezdődött súlyos betegsége.

Margaretha MacLeod óvatosan megszorította fia kezét, és szóra nyitotta a száját, hogy elmondja, egy sétára vágyik ő is Jáva tarka virágai között. De ekkor a kicsi feje oldalra billent. Margaretha rémülten felkiáltott, és segítséget keresve fordult az orvoshoz, aki félreállt, hogy ne zavarjon. Dr. Smith rögtön odasietett, megvizsgálta kisfiút, és gondterhelten mondta:

– Elvesztette az eszméletét.

Margaretha rémülten szorította kezét az ajkára.

– Nem.

– Ez a te hibád!

A szavak, amelyeket férje, John vágott hozzá, úgy érték, mint a korbácsütések.

Margaretha némán nézett rá. Nem volt elég, hogy megverte, megcsalta, szidalmazta és kihasználta? Nem tudna uralkodni magán legalább egy ilyen pillanatban? Abszurd módon a férje állandóan azzal gyanúsította, hogy félrelép, pedig éppen ő volt az, aki az ágyát minden éjszaka egy cselédlánnyal osztotta meg. Mindegyiküknek a gazda rendelkezésére kellett állnia.

Margaretha gyűlölködő pillantást vetett rá, de elhatározta, hogy nem törődik vele. Inkább a fiának tartogatja az erejét, hogy meggyógyíthassa. Ugyanúgy, mint a testvérét, Jeanne-Louise-t, Nont, aki a másik szobában feküdt, és már javulni kezdett az állapota.

– Mit tehetünk? – kérdezte a katonaorvost.

– Jelen pillanatban semmit – válaszolta a férfi sajnálkozva. – Csak maradjon mellette, és fogja a kezét! Ez erőt ad neki.

Margaretha bólintott.

– Megnézem a lányát, és mindjárt visszajövök – tette hozzá az orvos.

Az ajtóban még egyszer visszafordult, és azt mondta:

– Még valamit. Próbálják meg a veszekedéseket a kicsi előtt elkerülni. Ha nincs is magánál, de akkor is érezhet valamit, és semmiképpen sem szabad felizgatnia magát. Az végzetes lehet.

– Természetesen – biztosította Margaretha, és figyelmeztető pillantást vetett a férjére, aki komoran bólintott.

Azután az anyja ismét kezébe vette Norman kezét, és szeretetteljesen nézte az izzadt arcocskát. Micsoda pokolban él! A gyerekeit megmérgezték, a férje egy féltékeny és erőszakos alkoholista, és még ha időközben valamennyire be is illeszkedett már Holland Kelet-Indiában, és elragadónak találta a jávai asszonyok szokásait és táncait, akkor is egyedül volt, távol a hazájától.

Minden olyan romantikusan kezdődött… Miután az édesapja csődbe ment, Margaretha Gertruida Zelle olyan férfit keresett magának, aki el tudja tartani, és ezt a férfit a húsz évvel idősebb John Rudolf MacLeod személyében találta meg, aki újsághirdetés útján keresett feleséget. Magas volt, daliás, Margarethának tetszett az egyenruhájában, és mennyeien hangzott, amit a Holland Kelet-Indiákról mesélt, ahová nemsokára a gyarmati hadsereg tisztjeként fog utazni, és őt is magával viszi. Gondtalanul fognak majd ott élni, a széles homokos strandokon pihennek a kókuszpálmák alatt. Margaretha sajnos szívesen álmodozott. Joggal hitte, hogy a férfi igazat mondott, mert a városban mindenhol plakátok dicsérték a gyarmati életet, és a képeken is azt látta, amit John leírt előtte: a paradicsomot.

Két évvel ezelőtt felszálltak Normannel az SS Prinses Amalia sorhajóra. A fiával, aki most olyan gyámoltalanul feküdt előtte. Nyelt egyet, és mialatt a kedves arcocskát nézte, elkalandoztak a gondolatai.

Milyen izgatott volt akkoriban! Világos és ígéretes jövő állt előtte, ámbár John néha-néha kedvetlen volt. Margaretha ennek ellenére nagyon vonzónak találta az egyenruhájában, és kitűnően megértették egymást az ágyban. Közös gyermekükkel kedves és szerető apaként viselkedett. De azután minden megváltozott: egy rövid batáviai tartózkodás után Ambrawába kerültek, a dzsungel közepén lévő kis faluba. Margaretha kimondhatatlanul rosszul érezte magát az apró faházban. A helyőrségben csak egyetlen fehér nő élt, és ő is rettenetesen unalmas volt. A bennszülötteket, akiket Hollandiában izgalmasnak és egzotikusnak talált, egyszerűen csak idegennek és titokzatosnak látta. Ráadásul megint terhes volt, és rettenetesen félt tőle, hogy az őserdő közepén kell majd szülnie. Azután a sors kereke megint fordult egyet, ezúttal az ő javára, de csak rövid időre. Johnt Tumpangba helyezték, Malang közelébe. Itt civilizáltabban folyt az élet, egy gyarmati stílusú, díszes házban éltek, lovakat tartottak, így hát lovagolhatott, és végre ismét szabadnak érezhette magát. A kaszárnya is jóval nagyobb volt, mint a korábbi, a tisztek csodáló pillantásokkal illették, fiatal volt, szép, és kimondottan kívánatosnak érezte magát. Május 2-án bájos kislánya született, és Margaretha élete akár tökéletes is lehetett volna, ha John nem viselkedett volna egyre furcsábban. Akkoriban kezdődött az alkoholizmusa és a kalandjai. Ugyanakkor állandóan azzal gyanúsította a feleségét, hogy megcsalja, és amikor a Wilhelmina holland királynő koronázása alkalmából rendezett színházi előadáson főszerepet játszott, és megtapsolták, majd utána egy tiszt felkérte táncolni, John a nyilvánosság előtt jelenetet rendezett, és azon az éjszakán első ízben emelt rá kezet.

Lesütött szemmel, lopva mustrálta a férfit, aki az ágy másik oldalán ült, és a fiát nézte. Az alkoholtól véreres, komor arc most csupa kétségbeesés volt. Abszurdnak tűnt, hogy őt hibáztatja a gyermekeik állapotáért, mert a hírek alapján, amelyek Szumátra keleti partján, Medanban terjedtek, ahová Johnt tavaly áthelyezték, éppen a férfi volt a hibás. Állítólag egy bennszülött mérgezte meg a gyerekeket, akit John megvert. De az emberek azt is suttogták, hogy a dada tette, akivel viszonya volt a férfinak. Hogy szabad bejárása legyen a nőhöz, John letartóztatta a férjét, és a nő így állt bosszút. Az is feltételezhető volt, hogy a dada féltékeny férje a méregkeverő.

Micsoda árulás!

Vagy Johnnak mégis igaza volt?

– Elhanyagoltad a gyerekeket – vetette a szemére. És valóban, amióta megérkeztek Medanba, szívesen hagyta őket a dada őrizetében, akit jóformán nem is ismert, és belevetette magát a városi életbe. Medan izgalmas volt, ellentétben azzal a hellyel, ahol korábban éltek. Volt elektromosság, emeletes házak, amelyek földszintjén lévő kis tokókban, azaz kis boltokban vásárolgatni lehetett. A finom hölgyek gazdagon díszített kocsikon járhatták be a várost. Margaretha vágyott a civilizációra és egy kis luxusra, és vég nélküli bevásárló körutakat tett, miközben a laktanya többi hölgye gyanakodva figyelte, és úgy vélték, királynőként viselkedik. Holott vásárlási láza csupán csak vigaszként szolgált a megvetésért, amivel John sújtotta.

Mégis, most felismerte, hogy hibát követett el. A gyerekei mellett kellett volna lennie. Nem lett volna szabad egy vadidegenre bíznia őket…

Margaretha az alvó fia fölé hajolt, hogy nagyon gyengéden lecsókolja homlokáról az izzadságot. Bocsáss meg, kincsem, mondta magában, hogy John ne hallja. Kérlek, bocsáss meg! Soha többé nem hagylak cserben. Kérlek, kérlek, ne hagyj itt!

De néma könyörgése semmit sem segített. Pár perccel később a kis gyerekkéz elernyedt a kezében. Norman eltávozott.

* * *

Az anya és fájdalma között fátyol függött. Margaretha tudta: ha valaki félrevonná a fátylat, ő meghalna. A fájdalom megölné. Nem tudta, hálás legyen-e ezért a fátyolért, vagy sem, mert egyrészt megvédte, másrészt viszont meg is bénította. Nem reagált, amikor John végtelen gyászában üvöltött, nem evett semmit, nem beszélt, csak néha ivott egy-egy korty vizet. Nem akarta elhagyni fia halálos ágyát, és amikor akarata ellenére elvitték valahová a kisfiút, nem tiltakozott.

Amikor egy apró, fehér koporsóban elvitték a gyermeket, Margaretha áttántorgott a másik szobába, ahol a lánya még mindig betegen feküdt – de már gyógyulófélben. Habár kisebb és törékenyebb volt, mint a bátyja, az egyéves kislány túlélte a mérgezést. Margaretha órákig ült némán az ágya mellett, fogta a kezét, és elhatározta, hogy soha nem hagyja el a lányát, mindig mellette lesz. Életét a szolgálatába állítja, szakadatlanul vigyáz rá. Bármi történjen is.

A temetés előtti napon John betántorgott; a gyász miatt egyre többet ivott. Megragadta feleségét a karjánál fogva, és durván elrángatta kislányuk betegágyától, szó szerint kilökte az ajtón, majd követte. De még rosszabbat is tett, eltépte a fátylat, amely Margaretha fájdalmát mindaddig elzárta.

– Bárcsak vinne el a pestis, hogy ismét boldog lehessek, Griet! – fröcsögte, és a nyálcseppek elborították Margaretha arcát. Nem törölte le. – Lehetetlen, hogy továbbra is mellettem maradj, te, te, te… kurva! A fiam halála a te lelkeden szárad! A kis Nont már nem kapod meg! Mindent megteszek, hogy lerázzalak magamról!

Eltartott egy ideig, mire Margaretha mindezt felfogta. Mialatt John tombolt, az ő lelkében hirtelen minden összeomlott. A világa összedőlt. Elveszítette a fiát.

John tovább tombolt. Margaretha iszonyodva nézett rá.

– Engedj! – mondta végül, süketen a szörnyű fájdalomtól. Megpróbált bemenni mellette a betegszobába, de a férfi elhessegette, akár egy legyet. Az asszony kétségbeesett. A kis Nonhoz kell mennie, megígérte neki!

– Tartsd magad távol tőle, Griet! – kiabálta a férje, majd a karjánál fogva a falhoz lökte. És akkor minden elsötétült.

* * *

Még mielőtt kinyitotta volna a szemét, Margaretha tudta, hogy valami szörnyűség történt. Azután visszatértek az emlékek. A fájdalom szinte nyílként fúródott a testébe. Pillantása a mellette lévő ágyakra esett, ahol más nők feküdtek. Nyilvánvalóan a katonai kórházban van, a lánya, Non mellett. Hirtelen felült, és rögtön feljajdult a fájdalomtól. Minden csontja fájt, John csúnyán elintézte. A rohadék!

Elvonszolta magát az ajtóig, majd ki a folyosóra. Egy nővér sietett feléje.

– Mevrouw MacLeod – kiáltott ijedten. – Feküdnie kell! Még mindig sokkos állapotban van! És megsérült. Tegnap gyászában az ajtónak rohant, és elájult!

Margaretha elnyomta keserű nevetését. Az ajtónak rohant! Jellemző Johnra, hogy ilyen magyarázatot talált, miután ennyire brutálisan bántalmazta. A férje soha nem vállalta a felelősséget a tetteiért, a kisfiuk, Norman haláláért sem.

– A lányomhoz kell mennem – kiáltotta, de a nővér sajnálkozva csóválta a fejét.

– A férje tegnap hazavitte a kislányt – mondta. – Már csaknem meggyógyult.

– Tessék? – Margaretha az aggódó nővérre bámult. – Akkor elmegyek hozzá.

– Nem lehet… – folytatta a nővér, ám Margaretha elhallgattatta.

– De igen, lehet – mondta dacosan. – És kell is.

* * *

Miután a védőfátyol elszakadt, Margarethának csak egyetlen lehetősége maradt a túlélésre. Elmenekült. Szeretet nélküli, szomorú és hideg életéből elmenekült egy tarkább, színesebb, szeretetteljes világba. Jáva mindehhez tökéletes hátteret kínált. Szerencsére Johnnak a temetés után hamar vissza kellett térnie a munkájához, és az asszony, aki időközben mélységesen meggyűlölte a férjét, úgy tervezhette a napjait, ahogyan akarta. És még ha a bennszülöttek idegen szokásai és hagyományai eleinte meg is ijesztették, sőt szinte taszították, a tragédia után már valósággal elvarázsolták. Úgy tűnt, mintha az egzotikus, illatos világ a karjaiba venné, hogy megvigasztalja. Órákon át sétált Nonnal az utcán, megsimogatta a szőttesből készült szarongokat, megcsodálta a színes fűszereket, és mélyen beszívta a jázmin illatát. És akkor jött a megvilágosodás: egy nap Banjoe Biroe-ban sétált, és meghallotta a csábító zenét. Dobok és furulyák hangját, és néhány további hangszerét is, amelyeket nem ismert fel. Ilyesféle zenét már azelőtt is hallott, de eddig elutasította. Most követte a hangokat, és meglátta, hogy egy kis kő színpadon két nő táncol. Kígyózó mozdulatokkal tekergették testüket, amelyet félig áttetsző szarongba burkoltak. Mintha összeolvadtak volna a zenével. Arcukon Margaretha teljes odaadást látott. Vajon menne ez neki is? Kitáncolhatná magából a fájdalmat?

Míg nézelődött, a kis Non elaludt a karjában. Mivel a nyelvtanulásban tehetséges Margaretha viszonylag jól beszélt jávai nyelven, megértette a látottakat: a mitikus hindu eposzt, a Rámájanát adták elő. Szemével követte a bajadérok bájos mozgását, és miközben nézte őket, szinte eggyé vált velük, elrejtőzött ebben az illatos, színes, napfényes világban.

Az előadás után úgy dülöngélt az utcákon, mintha transzban lenne.

Azután bement a kis tokóba, ahol korábban megcsodálta szarongokat, egy egész halom szarongot vásárolt, és megkérte az első csodálkozó jávai nőt, hogy öltöztesse fel. A nő alig tudott nyugton maradni a lelkesedéstől, hogy egy fehér asszony az ország népviseletébe akar öltözni. De Margaretha nem akarta rábízni a kis Nont, ezért a nőnek úgy kellett köréje tekerni a ruhát, hogy a lánya közben a kezében volt. Soha többé nem akarta odaadni egy idegennek.

A hazafelé vezető úton, az út mentén egy jázminkoszorút is vett, és a hajába tette az illatozó, fehér csillagokat. Mezítláb gyalogolt, és úgy érezte, hogy ennek az országnak a földje erővel tölti el. A meleg a talpán keresztül felfelé áramlott, mintha átjárná a napsugár, amely felolvasztotta a belsejében uralkodó hideget, amelytől oly sokáig szenvedett. Megértette, miért lépnek a hinduk mezítláb a templomaikba.

Amikor hazaért, John zavartan nézett rá.

– Ez már minden határon túlmegy! – ordította. – Még jobban le akarsz járatni, Griet? Úgy öltözöl, mint egy őslakó. És úgy is nézel ki.

De Margaretha csak mosolygott, és szó nélkül elment mellette, fel, a szobájába. Becsukta az ajtót, alvó lányát a bölcsőbe fektette, leült a díszes íróasztalához, elővett egy darab papírt, és elkezdett levelet írni – régi barátnőjének, Ybeltjének Leeuwardenbe.

Kedves Ybeltje!

Jáva romantikus és mitikus ország. A végtelen lehetőségek hazája, és én egyre mélyebben és mélyebben merülök el a hagyományokban és a népszokásokban. Jázminvirágokba burkolóztam, és beavatást nyertem az istenek titkaiba. Jávai templomi táncosnő lettem, Ybeltje, el tudod ezt képzelni!

A gyászáról semmit sem írt, sem a brutális férjéről. Elmenekült a valóság elől, és talált egy módot, hogy elmeneküljön kétségbeejtő életéből is. Margaretha MacLeod, a férje által Grietnek nevezett nő nem volt többé. Másvalaki lett: Mata Hari.

I. RÉSZ

1904–1905

1. fejezet

A táj tovasuhant a vonat ablaka előtt. Falu falu után, fa fa után. Margaretha kifelé nézegetett, szemével az elhaladó világot követte. Párizsba tartott. Párizs! A szerelem és a fény városa, az álmok városa! Abban reménykedett, Párizsban az lehet, aki egykor volt, mielőtt az élet csúfot űzött volna belőle. A szép Margaretha lesz újra, akit M’Greetnek neveztek, és akinek a lábai előtt hevert egykor a világ. Bársonyba és selyembe öltözött, nyakát, kezét és karját a legszebb ékszerek díszítették.

Habár egy évvel korábban első párizsi látogatása kudarcba fulladt, és meglehetősen megtörten tért vissza, de soha nem adta volna fel a próbálkozást. Azt mindenesetre még nem tudta, mit tesz azért, hogy az útja ezúttal sikeres legyen. Egyetlen fillérje sem volt. Fantáziával és szépséggel megáldva mégis reménykedett.

Annyira elmerült a gondolataiban, hogy észre sem vette, mennyire megváltozott odakint a környezet. A vonatablak előtt szürke elővárosi házak vonultak el, nagyok és díszesek, és egyre több lett belőlük, amint a Gare de l’Esthez és a belvároshoz közeledtek.

A vonat végül csikorgó kerekekkel futott be az állomásra. Margaretha felállt a helyéről a fapados osztályon. Habár több mint tizenkét órát utazott, észre sem vette, milyen kényelmetlen az ülése. Álmaiban azt képzelte, egy gazdag szerető kényelmesen felszerelt magánvonatán utazik.

De végre megérkezett Párizsba. És a valóságba.

– Kisasszony, le kell szállnia – mondta a kalauz, és Margaretha egy sötét pillantást vetett rá, amely megtette a hatását. A fiatal kalauz szabályosan elolvadt. John maga volt az ördög, és el is átkozta őt, ám vele ellentétben a legtöbb férfi a lába előtt hevert. Margarethának hatalma volt felettük. Fel is használja majd őket, hogy az álmai megvalósulhassanak.

– Se… segíthetek a csomagjait cipelni? – kérdezte a kalauz szolgálatkészen.

– Nincs csomagom – adta tudtára Margaretha. – Úgy tervezem, Párizsban majd teljesen új ruhákba öltözöm. Örököltem, tudja. Sajnos személyesen kell megjelennem, hogy hozzájussak az örökségemhez. Ezért utaztam a fapados osztályon.

– Egy örökség – csodálkozott a fiatalember, és elvörösödött.

– Igen – erősítette meg Margaretha. – Végre megkapom a helyzetemhez illő összeget. Ugyanis jávai hercegnő vagyok.

A kalauz teljesen elámult.

– Ki... ki... királyi felség – dadogta, és meghajolt.

A fiatalasszony méltóságteljesen mosolygott.

– Legközelebb – jelentette be –, legközelebb már nem a fapados osztályon utazom.

– Bi… bi… bizonyára nem, felség.

A leforrázott kalauz sűrű meghajlások közt kísérte Margarethát az ajtóhoz, és még egyszer meghajolt, mialatt a nő kiszállt a vonatból.

Margaretha már el is felejtette a fiatalembert, amikor lábát a legfelső lépcsőfokra helyezte. Másodpercekkel később ismét párizsi földön állt. Várakozásteljesen szívta be a levegőt – és gyorsan kifújta. Ez a nagyváros nem olyan szagú volt, mint amilyennek elképzelte: meglehetősen büdös volt. Vizeletnek, benzinnek és még valaminek a szagát érezte, amit nem ismert fel. Nem jázminillatú a levegő? És nem frissen főzött kávé illata száll az orra felé? Ezekre kell koncentrálnia, és a negatív aspektusokat egyszerűen figyelmen kívül kell hagynia. Mindig így cselekedett. Szerencsére az állomásépület kimondottan pompás volt.

Margaretha csodálattal nézett fel az üvegtetőre, miközben a kijárat felé ment.

– Vigyázzon! – harsant fel egy éles hang, de már késő volt. Felfelé tekintgetve Margaretha nem figyelte, hová lép, és összeütközött egy férfival, aki vaskos papírköteget cipelt. Az ütközés miatt a papírok megbillentek, és szétrepültek a peronon.

– A fenébe – szitkozódott a férfi, és hatalmas francia szóözönnel árasztotta el, amelyet az asszony nem értett ugyan, de nem hangzott túl barátságosan.

– Elnézést – mondta gyorsan, és letérdelt, hogy segítsen a férfinak összeszedni a papírokat.

Az idegen felemelte a fejét, hogy mérges pillantást vessen rá, de azután hátrahőkölt, és felcsillant a szeme. Margaretha ezt elégedetten vette tudomásul. Milyen gyakran látott már ilyet a férfiak szemében! Mély pillantással és érzéki mosollyal ajándékozta meg a férfit, majd azt mondta:

– Vigasztalhatatlan vagyok, uram. Annyira el voltam foglalva a gondjaimmal, egyáltalán nem figyeltem, merre megyek.

Mialatt beszélt, segített összeszedni a papírokat, ezáltal egy pillanatra közszemlére tette a dekoltázsát, amelyet utazóruhája szabása ügyesen hangsúlyozott. A hatás nem maradt el.

– De kisasszony – mondta a férfi. – Gondjai vannak? Segíthetek önnek?

– Ah – sóhajtotta Margaretha –, nem akarom önt a gondjaimmal terhelni.

– Kérem. Szívesen segítek.

– Ah – sóhajtott még egyszer Margaretha, miközben lassan felemelkedett, és a szeme sarkából mustrálta a vonzó férfit. A ruházata kimondottan finom volt, és drágának tűnt. Üzletember lehetett, erre utalt az aktatáskája, amely majd szétrepedt a varrásnál, és a kezében tartott számos papír is. Közben a férfi is felállt, és hihetetlenül kék szemével sürgetően nézett rá.

– Képzelje, kiraboltak!

– Nem! – kiáltott fel a férfi. – Ez szörnyű!

Margaretha bólintott.

– A poggyászom oda van. Az összes ruhám, a pénzem, nem is beszélve az ékszereimről. Most itt állok, teljesen nincstelenül.

– De hát ez rettenetes! – háborodott fel a férfi. – Tett feljelentést?

Az asszony a fejét tagadóan rázta.