Benedek Elek

A magyar nép multja és jelene

Második kötet

A bölcsőtől a sírig

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-013-2

FÉSZEK-RAKÁS.

A házépítésről. – Fejlődés az építésben. – Székely házak – magyar házak. – Családalapítás. – Lakodalmi szokások.

Eljutván könyvem második feléig, hajlott őszre a meleg nyár is. Újra útnak indítom tollamat s vele egy időben készülődik a fecske is melegebb ég alá. Még egy pár hét s csöndes lesz az ereszalja. Minden nap gyülekeznek, órák hosszát tanakodnak, aztán megint szétröppennek, kiki a maga fészkébe, a maga házába. Ott bizonyosan számolgatják: hány nap s hány éjszaka lakhatnak még a maguk verte puha fészekben. Mennyi gonddal, fáradtsággal rakták ezt a kicsi fészket s most itt kell hagyniok! Vajjon úgy találják-e tavaszszal, amint elhagyták? A házépítést nem kell-e újra kezdeni?

De mi történt odakint az eresz alatt. Szokatlan lárma, zajosabb a tanakodásnál, hallatszik be dolgozószobámba. Minden pillanatban két-három fecske röppen el az ablak előtt, a háztól el, a házhoz vissza, a nagy sietségben egymásba ütődnek, össze-vissza csiripelnek, csicseregnek: kiérzem a hangjukból, a beszédjükből, hogy valami nagy szerencsétlenség történt a fecske-faluban. Leteszem a tollat, kilépek az udvarra. Im, jól sejtettem: az eresz alól lehullott a fecske-fészek. Véletlen vagy pajkos gyermekkéz műve-e: mindegy, a fecskecsaládnak nincs háza. Szegény fejük, mit csináljanak, mihez kezdjenek. Mindössze néhány éjszakájok van még itt, de azalatt is hol huzódjanak meg? Új fészket raknának, de már arra idejük nincs. De az éjszakák hűvösek, ím az emberek is melegebb ruhában járnak már s este oly jól esik a tűzhely melege. A pattogó tűz körűl ül a család, a komondor is meleg vaczkába húzódik, csak a szegény fecske családnak nincs háza. Síró panaszuk végig száll a falun s ím, halljátok, csudáljátok, a falu minden fecskéje meghallja a keserves panaszt: félretették a maguk dolgát, gondját, repülve repülnek szerencsétlen társukhoz.

– Mi történt, mi történt? kérdik egyszerre tizen-huszan.

– Nézzetek oda, kesereg az öreg fecske-pár, összeomlott a házunk. Mi lesz velünk s gyermekeinkkel!

– Ó szegények, sajnálkoznak mind. Adnánk szállást, de szűk a mienk is. Mit tegyünk, mit, mit, mit?

Nem sokáig tépelődnek, nem sokáig tanakodnak: egy szívvel-lélekkel azt határozzák, hogy közös erővel újra építik a házat. És elröpülnek mind a hányan vannak, csupán kettő marad ott: a kárvallott fecskepár. Aztán alig telik el egy percz, kettő, már többen visszajőnek, hozván a csőrükben agyagot, pehelyt, vízcseppet, átadják szaporán a kárvallottaknak: rakjad, rakjad. Majd egyszerre tízen is érkeznek, alig győzi az a kettő átvenni az épület-anyagot. Egy óra sem telik belé, már formálódik a fészek. Szép kerek, szabályos, mintha építőmester mérte volna ki. Mire a nap alkonyodóra száll: kész a fészek s örvendező csicsergéstől hangos az eresz alja...

Kitől tanúlta a fecske, hogy segítsen a társán? Az embertől? Vagy tán megfordítva lesz: az ember tanúlta ezt Isten madárkájától? Sem ez, sem az nem tanúlta a másiktól: Isten oltotta embernek, állatnak a szivébe az egymáson való segítség szent erényét, embernek, állatnak e megindító szép jellemvonását. Ez az erény az idők folyamán szokássá vált a magyar embernél s ház és gazdasági épület ritkán épül a falubeliek önkéntes segítsége nélkül. A Székelyföldön, hol kétségtelenűl legtisztábban maradtak meg az őseredeti szokások, neve is van e segítségnek: kaláka, mellyel nemcsak a házépítésnél, de a gazdasági életnek jóformán minden ágában találkozunk. Legsűrübben, természetesen, a házépítésnél. Ha valakinek házát, csűrét tűz hamvasztja el, segítségére megy a fél falu, fát, követ, homokot hordanak s a gazdára, akárcsak a kárvallott fecskére, az építés gondja marad csupán, bár kisebb, egyszerübb épületeknél ebben is segítenek. Rendes körülmények közt, mikor nincs hirtelen szükség, a magyar ember esztendőkkel elébb neki készülődik az építésnek. Nem magának épít, őneki van háza, hanem a fiának. Szinte észrevétlenűl gyűl össze az anyag oly vidékeken, hol kő és fa bőviben. Valahol tán fuvarba járt s üres szekérrel jővén haza felé, a faluhoz közel megrakja szekerét kővel. Szerény kezdet, de meg van az első szekér kő. Kora tavasszal, késő őszszel, mikor nincs szorgosabb mezei munka, már nemcsak véletlenűl kerűl haza egy-egy szekér kő: egyszerre csak látják a falusiak, hogy az udvaron nagy kőrakás, a kerités tövében meg hosszú szarufák hevernek. A kéreg még a fán: minek faragják ki, míg építéshez nem fognak. Addig csak verné, rontaná eső és hó leve. Hány szekér kő, vagy, ha tiszta fa házat építenek, hány szál cser- vagy fenyőfa kell a házhoz, azt maga gazduram sem tudja egész bizonyossággal. Ha sokat hordanak össze, nem vész kárba. Ház, csűr, istálló, ól ha felépült s marad még kő, nem megy kárba: kőből építik a kapulábat, s ha telik, a kerítést is. Ha meg építés közben kitűnik, hogy sem kő, sem fa nem elég, nosza, nyakába veszi a falut gazduramnak valamelyik jó embere s sorba járja a lovas, ökrös gazdákat.

– Nagy János uram, – így köszönt be a szószóló – tisztelteti kigyelmedet s kéreti szívesen: ne sajnálja szekerét s marháját néhány szekér kőnek a hordására. Ha szüksége lészen kigyelmednek, Nagy János uram is jó szívvel jő majd kalákába.

A kaláka reggelén a szószóló ismét végig fut a falun, de most nem szól be a házakhoz, csak nagyokat rikkant: jertek elé kalákába, hé! – mire itt is, ott is neki készülődnek, ökröt, lovat felcsengőznek, bokrétáznak, s hogy még jobban megadják a módját, ökröt, lovat négyével fognak össze. Kenyér, túró s pálinka várja a kalákásokat Nagy János uram udvarán s délben gazdag ebéd: bizony meg-megesik, hogy többe kerűl a segítség, mintha gazduram fogadott fuvarral hordatja a követ...

A régi jó világnak, mikor a gazdaember háza jóformán csak a munkába került, külömben is vége. A sátortól, melyet az egykor nomád magyar magával hordott s ott verte föl, hol marhájának legjobb legelőt talált, a mai módosan épített, tornáczos, piros cseréppel fedett kőházig ezer esztendős időköz esik, ezer esztendőnek lassú, de az utolsó félszáz esztendőben rohamos fejlődésével. Ma sok zsellérember külömb házban lakik, mint még csak száz év előtt a kurta nemes. Némely falunak a képe szinte úgy megváltozott két-három évtíz alatt a maga kicsiségében, mint Budapesté a maga nagyságában. A falunak a vályogfalas, egyszobás, kamarás, zsup- vagy nádfödeles házaktól a két-háromszobás, konyhás, tornáczos, cserepes házig van akkora út, mint Budapestnek a zig-zug utczáktól a palotákkal ékeskedő körutakig. A városi épületek hatása mind jobban szembetünő a falusi házakon, a falusi ember növekedő igénye nagyobb és csinosabb házat kíván a réginél, a házaknak külseje, belső felosztása, a bútor már csak haloványan emlékeztet a régire, vagy éppenséggel nem s nem csudálom, ha az ezredik év fordulóján a „kiállítási falu” megalkotóinak sok gondot és fáradságot okozott az őseredeti jellegű magyar házak összeállítása.

Könyvemnek az lévén a czélja, hogy a magyar nép életét a jelen való állapotában tárja az olvasó elé, nem elégedhetem meg azzal, hogy az olvasót csupán oly házakkal ismertessem meg, melyek az őseredeti jelleget lehető híven őrizték meg. A mennyire fontos a magyar nép ismerésére a régi lakásviszonyok feltüntetése, épp annyira fontos az a fejlődés is, mely a házak építésében, belső elrendezésében, különösen az utolsó száz esztendőtől, nemzedékről-nemzedékre kimutatható. Ha ennek a fejlődésnek a feltüntetésére a székely falut használom, ez nem a székelység iránt való elfogult kedvezés, tisztán annak a körülménynek a számbavétele, hogy a Székelyföldön voltak s vannak meg leginkább a házépítés terén a fejlődés kedvező feltételei. E kedvező feltételek alatt korántsem az anyagi gyarapodást kell értenünk, hanem az épületanyagokban való bőséget, ez anyagokhoz: nevezetesen a kőhöz, téglához és fához való könnyebb juthatást. Nem elég az igények növekedése, nem elég a vagyoni jólét sem, mert például az alföldi jómódú magyar semhogy messze földről, drága pénzen hozassa az épületanyagot, inkább ellakik az alacsony, nádfödelű, vályogfalu házacskában s földjének jövedelmét újabb föld szerzésére fordítja. A székely húsz holdas gazda különb házban lakik, mint sok alföldi ember, kinek több száz hold földje s rengeteg marhája van. Mindkettőnek nőttek az igényei az idők folyamán, de a székely szegény létére is könnyebben elégítheti ki azokat a házépítés tekintetében, mert a házépítéshez szükséges anyagok nagy része nem kerül pénzbe, csupán munkába: ezt pedig nem számítja. Nem, mert oly időben hordja össze az anyagot, mikor a mezőn kevés vagy semmi dolga sincs.

Ám ha az őseredeti jellegű magyar házzal akarunk megismerkedni, akkor is a székely házat kell első sorban szemügyre vennünk. Mert akár itt találta a székelységet a honfoglaló magyar, akár a honfoglalás után került e nép mai lakóföldjére, ez a nép az, mely a századok során idegen népektől elkülönülten magában élt, s minden néven nevezendő ősi szokásait legtisztábban őrizhette meg. A régi székely ház s különösképpen a székely kapú az, mely legegyenesebb úton vezet vissza a magyar nép bölcsejéhez. Az alacsony falú s aránytalanul magas födelű székely ház az, mely leginkább emlékeztet ama korra, midőn a magyar nomád nép volt és sátrakban lakott s legjellemzőbb része az eresz, melynek ugyanaz a rendeltetése mint úri házaknál az előszobának: innét nyílnak az ajtók a ház különböző helyiségeibe: szobába, kamarába, pinczébe.

Az utolsó száz esztendő során meglepő a fejlődés, különösen e század második felében, de azért a legújabb építkezéseknél is nem nehéz egyben-másban megtalálni az őseredetiséget. Azt gondolom, megkönnyítem az olvasó dolgát, ha közvetlen egymásután bemutatom négy székely ház alaprajzát, más-más korból mind a négyet. Ez a négy ház nemcsak más-más korban s nemcsak egy faluban épült, de egyenes ágon leszármazott családnak a háza mind a négy. Meglátjuk, milyen volt a Huszár uram háza, mely 1770-80 közt épült, milyen az unokájáé, Huszár Jánosé, a 40-es, ugyanennek a fiáé a 60-as és az unokájáé a 90-es években. Tudnunk kell, hogy mind a négy egyszerű szántóvető ember, jórészt egyforma anyagi viszonyok közt élő, földje, marhája alig több egyiknek, mint a másnak, szóval: nem annyira a gazdaság nőtt, mint nőttek az igények. Nőtt a házban, a ruhában, de ezzel együtt nőtt a megélhetés, a boldogulás, a gyarapodás gondja s terhe is.

Huszár Gábor háza, mely a negyvenes években degradálódott zsellér házzá, miután két nemzedéket kiszolgált, 1770 táján épült Kis-Baczonban, egy erdővidéki faluban. A falubeli jegyzőkönyv tanusága szerint, maga a község lakossága építette egy szekér burgonya fejében, mit Huszár Gábor Kolozsvárról hozott s a falubeliek közt ültetés végett szétosztott. Mária Terézia rendelte meg a burgonya ültetését s Huszár Gábor a község határozatából ment Kolozsvárra, hogy ott átvegye a burgonyát, melyért aztán neki házat építettek. Ezen a házon megvan minden, a mi az őseredeti székely háznak jellemzője s a minőt szórványosan itt-ott még látni lehet a Székelyföldön. Aránytalanul magas tetejét bikkfa-tégla födi, kéménynek nyoma sincs. Mint e rajz mutatja, nyílt ereszből nyílik az ajtó az egyetlen, de jó tágas lakószobába, jobbra az ajtótól a nagy nyílt tűzhely, mely nemcsak melegíti télen a szobát, de télen-nyáron a konyha helyét is pótolja Az ereszből még egy ajtó nyílik a kis éléskamarába, egy meg a sütőkemenczéhez, mely a régi székely házban ritkaság: ezt rendesen külön födél alá építették, a lakóházzal szemben. A közmunkával épült háznál azonban bekerült a sütőház is; külön födél alatt egy kis pálinkafőzőház állott: ma zsellérház. Az egész ház gömbölyű, faragatlan cserefából épült s ablakai udvarra és kertre nyílnak, az utczára egyetlen ablaka sincs. A fődolog nem az, hogy a gazda az utczára lásson, hanem hogy lássa az istállóját s a későbbi építkezéseknél is különös gondjuk van arra, hogy a lakószoba ablakaiból látni lehessen a gazdasági épületeket és a vendégszoba, melyet néhol „tessék-háznak” is neveznek, nézzen az utczára.

Hetven évvel később, a negyvenes években épűl az unoka háza, melynek már kő a fundamentuma s faragott cserefa gerendákból van összerakva a fala. A székely eresz még itt sem marad el, de már ez valóságos előszoba, ajtóval és két kis ablakkal. Ebből a zárt ereszből nyílnak az összes ajtók, nevezetesen balra a lakószobába, melynek két ablaka az utczára, illetőleg egy kis előkertre nyilik, egy kis ablaka, a „tyukleső ablak” a veteményes kertre, egy másik ajtó szintén balra egy kis szobácskába, melynek kettős a rendeltetése: mikor még a székelyek szabadon főzhették a gabona- és szilvapálinkát a „kisüstön”, pálinkafőző volt, nyáron meg konyha. Ma nyári konyhának s nagy mosásnál lugzásra használják. Az eresz ajtajával szemközt egy ajtó a pinczébe nyílik, mely földszinti helyiség, csupán egyik felében van gödör, melyben a pityókát vermelik el. Jobbra az eresztől az első ajtó a „kölcséges” kamarába nyílik: ebben tartják a szalonnát, zsirt s általában a husfélét, de tartanak benne kisebb gazdasági eszközöket is, ásót, kapát, csákányt s más egyebet. Még egy ajtó nyílik jobbra: a vendégszobába, másként a „nagy házba”. Két ablaka a virágos kertre, egy az udvarra nyílik s mind a három ablakon át jól lehet látni a gazdasági épületeket. Van még egy kis „tyúkleső” ablaka is, mely szintén, mint a másik szoba tyúklesője, a veteményes kertre nyílik. Ősztől tavaszig laknak a nagy házban: ez az az idő, mikor a gazdának leginkább kell szemmel tartania, mi történik kint az istálóban, a pajtában, a csűrben, nem jár-e ott hivatlan vendég. Szentgyörgy napján legelőre kerűl szarvasmarha, ló, juh, a takarmány is fogyatékán, s most már a háznépe átköltözhetik az utczára néző kicsi házba s a nagyházból vendégszoba lesz. Ekkor kerűl ki a konyha is a „pálinkafőzőbe”. Egész őszön, télen s kora tavaszon át a „nagyházban,” a lakószobában a konyha. A nagy nyitott tűzhelyen sütnek, főznek, melynek végéhez kis takaréktűzhely is van épitve, hol a vizet gyorsabban lehet fölforralni. Csupán a kenyeret sütik a házon kívül, külön kis házikóban, melyben csupán a sütőkemencze áll. Ha még hozzá veszem, hogy a ház födele cseréppel van födve s két kémény rajta és két végén a födelet tűzfal szakítja meg, melyre ékes tulipántok vannak pingálva – szembetünővé tettem a nagy külömbséget, mely nagyapa és unoka háza közt van. Íme, a nagyapának és fiának hetven esztendőn át elég egy lakószoba s a mellékhelyiségekből is csupán az egy kamara van meg. A nyílt eresznek semmi egyéb rendeltetése mint egyszerű belépő, míg az unoka házában a zárt eresznek annál több a rendeltetése. Ebből már nemcsak hogy nyílnak az összes ajtók a szobákba és apróbb helyiségekbe, de innét járnak föl létrán a padlásra is (a székelyeknél híjju a neve) s egy-két butordarab is látható, akár csak az uriházak előszobáiban. Belépvén a zárt ereszbe, jobbról, balról egy-egy kis szuszék áll, melyben rendesen zabot tartanak. Innét szórják ki az udvarra a zabot a majorságnak, hogy mindegyre ne kelljen fölmászni a híjjuba, hol a hombárok és nagy gabonás szuszékok állanak. Itt nyujtózkodik egy hosszu keskeny láda is, melyet egyszerűen padnak neveznek s melyben üres zsákokat s ócska ruhanéműt tartanak. Az eresz gerendázataira van fölszegezve a fejsze- és furútartó tábla is s ha a cseléd valami eszközt levesz innét, a gazda mindjárt meglátja s számon tarthatja: estére be kell hozni s visszatenni a helyére. És itt áll, rendesen a létra alatt, a tyúkborító is: ott kotyog a tyuk az ő apró csirkéivel.

Hetven esztendő köz s mely nagy külömbség! Növekedtek az igények s fejlődött a gyakorlati érzék is. A székely ház jellemző vonásait megtaláljuk, csak a ház bővült, s mint a rajzon is látható, ha e házból elvesszük a pálinkafőzőt és kamrát meg az eresz első falát, valóképpen a régi ház áll előttünk, annyi külömbséggel mindössze, hogy a réginek sütőháza helyén is lakó szoba van: az egy szobából kettő lett. A pálinkafőző és kamara, nemkülönben az eresz első része nincs is a főfedél alatt, ezek csak úgy hozzá vannak ragasztva a fő épülethez.

De menjünk tovább. Alig huszonöt éve mult, hogy az unoka fölépítette házát, az unokának már házasuló legényfia van: s ez már nem alapíthat családot e födél alatt. Régen elég lett volna két családnak, hisz a mult századbeli, az ősi házban, annak egyetlen lakószobájában jó ideig megfért két család. Ám az évek folyamán a negyvenes években épült házon több rendbéli hiányosságot fedeznek föl. A földszintes pincze szűk, télen hideg, folyton égő parazsat kell belé hordani, hogy a pityóka s más egyéb zöldség meg ne fagyjon. Nagy baj, hogy nincs külön konyha. A pálinkát ősszel és télen át főzik, mikor a mezei munka nem fogja le a háznépét: konyhának is használni lehetetlenség. Az pedig szintén nagyon alkalmatlan, hogy az asszony ugyanabban a szobában süssön, főzzön, mely egyszersmind lakó- és hálószoba is. Kora hajnalban már bejőnek az istállóból a férfi cselédek, a nyitott tüzelőn kiteregetik nedves kapczájukat, ott száritgatják, ott kötik fel a bocskorukat, miközben fő számukra a puliszka, melegedik a káposzta, a kiteregetett kapczákal egy helyen. Nagymosás idején a ruhaneműt is ugyanabban a szobában teregetik föl, a gerendákon végig huzott szárító kötelekre. Alkalmatlan bűz rontja a szoba levegőjét. Az egész háznépe, s hol nagyobb a gazdaság, férfi és nőcseléd egy szobába szorul: alig lehet mozogni, holott különben a szoba elég tágas volna. – Mindezt látja a házasuló legény s midőn az ő házának építésére kerül a sor, bár éppen nem kényes s ő is mint az apja nehéz munkában nőtt fel s bár a gazdasága, melylyel az életet kezdi, jóval kisebb mint az apjáé, hisz az apa birtokán több testvér osztozkodik: a házát már nagyobbnak, szebbnek, kényelmesebbnek akarja. Sokat hallotta az apjától is, hogy a „mai eszével” másként építette volna a házát. Először is a kőfundamentumra téglafalat rak, hisz bővében a kő s olcsón lehet jutni a téglához, főként ha maga veti és égeti. Az eresz helyett elég lett volna egy kis belépő tornácz s inkább konyhának használja az eresz által elfoglalt helyet. A híjjuba való feljárót sem hagyja az ereszben, nagyon is nyilt, könnyen hozzá férhető helyen. Ha télben szálló vendég jön, jóllehet van még egy szoba, csak abban a szobában szállásolhatja, melyben ő maga és családja lakik, mert a másik szobát egész télen át nem fűtik, hideg mint a jégverem. Mindezek a hiányosságok arra késztetik, hogy a fiu házát már másként építsék, szilárdabban, s czélszerűbb berendezéssel.

És a már megírtam mód szerint nekikészülődnek. Mikor a fiú sor alá kerűl, már hordogatják az anyagot. Ma egy szekér, terméskő kerűl a telekre, mely már uj szerzemény vagy öröklött birtok, holnap egy szekér fenyőfa, gerendának, szarufának való. – Esős napokon, mikor mezei munkát nem lehet végezni, a fenyőfát kifaragják: nem kell hozzá ács, elvégzik maguk. Két-három esztendei készűlődés előzi meg az építést s legfönnebb a homok hordását hagyják az építés idejére. A faluban nagy érdeklődéssel kisérik a ház építését: eddig még csak a templom a tiszta kő- és téglaépület – ez lesz az első tiszta kőház. Kő a fundamentuma, tégla a fala, cserép a födele. Mivelhogy a falu határán van ahhoz való anyag, jórészt maguk vetik a téglát, a fedő cserepet. Maguk égetik a mészkövet, melyet a Rika erdejéből hoztak apránkint vagy a falubeliek segítségével. Téglának, cserépnek, mésznek a kiégetése nem kerül pénzbe: a hozzá való fát ingyen kapják az erdőből. Ingyen az épület-fát is, csak haza kell hordani, ki kell faragni. Mindezt a munkát pedig nem számítják, itt az idő még nem pénz. A tervet nem épitőmester csinálja, a kőmivesek rendszerint napszámra dolgoznak: ezeknek a munkája, az ajtó és ablak ami pénzbe kerűl. Ám azért, ha az idegen arra vetődik s látja kívülről a házat, azt hiszi, uri ember lakik benne. Az utczára, udvarra és kertre nyiló ablakokon zöld zsalukáter, az ablakok is jóval nagyobbak, mint a régi házakon, az ajtók is föstve vannak, még pedig halványkékre. Csinos tégla-oszlopos, lépcsős tornáczról nyílik az ajtó a legnagyobb szobába. Ez az igazi lakó szoba: közepén ebédlő asztal, oldalt két ágy, fakanapé, almáriom s a konyhára nyiló ajtó mellett érczkályha. A lakószobából jobbra a vendégszobába nyitunk, ebből az „oldalszobába”, ezen azonban nincs ajtó. Ez még ragaszkodás a régi szokáshoz. Az oldalszoba volna a tulajdonképpeni vendégszoba, s a vendégszoba volna a család háló szobája, de mintha éreznék, hogy ez nem gazdaemberhez való, hirtelen haladás, uraskodás volna, megmaradnak az első szobában: ez a család étkező és háló helyisége. A vendégszoba meg az oldalszoba megmarad „tessék”-szobának s a vendég téli időben is bátran fekhetik itt le, mert ha nem is fűtik állandóan, bár megvan az érczkályha, kap anyi meleget a nappaliból, hogy szükség esetén hamar be lehet fűteni. Ám, ha leány van a háznál, időnként fűtik is, mert ebben a szobában tartják a telelő virágokat. De ami legkényelmetlenebb volt a régi házban: a konyha már itt külön szoba, nagy tágas helyiség. Itt étkezik a cselédnép, sőt a háznépe is, ha nincs vendég. Mert a kivül urinak tetsző ház népe, ősrégi szokás szerint, a cselédet a család tagjának tekinti s vele együtt étkezik. E szokástól csak akkor tér el, ha vendég van a háznál. A konyhából lépcsőn jutunk fel a kamarába, a kamara oldala mellett ismét lépcső vezet a híjjuba s mert a konyhából a kamara felé nyiló ajtó nem nyilik egyenest a kamarába, hanem ennek külön ajtaja van, kevésbbé lehet tartani attól, hogy idegen hozzá jut. A kamara alatt van a földbe ásott pincze s a kamara ajtaja előtt levő benyilóban a lappancs, melyen át le lehet jutni a pinczébe. De van a pinczének más bejárója is. A konyhából nyitott tornáczba lépünk s ebből a nyitott tornáczból lépcsők vezetnek le a sütőkemenczéhez és a pinczéhez.

Falusi felfogás szerint, ez a ház s ennek berendezése tulságosan kényelmes, urias, s mert gazdaembernek épült, van is egy nagy hibája: a lakószoba ablakai nem nyílnak a gazdasági épületekre. A vendég- és oldalszoba ablakai, egy kis előkerttel, az utczára néznek s ez még helyes volna, ámbátor az uri vendéget zavarja az utczai lárma, de a lakószoba tornáczra nyíló két ablaka az udvarra, az ajtóval szemben eső egy ablaka a gyümölcsös kertre néz, pedig a gazdasági épületek az udvar hátsó felében vannak, csak a konyha ablakaiból lehet látni azokat. Ezen nagyon könnyü lett volna segíteni, ha t. i. a háznak azt a részét, melyen az oldalszoba, a nappali egy ablakos fele és a kamara van, az utcza felé fordítják, ám akkor a ház szebbik felét nem látják az utczáról. Erre pedig sokat adnak ma. Még száz év előtt ezzel nem gondoltak. Láttuk, hogy a Mária Terézia korabeli háznak az utczára egyetlen ablaka sincs.

A régihez képest nemcsak a szobák szaporodásában látom a fejlődést a hatvanas évek elején épült háznál, hanem abban is, hogy födele alá került a konyha. Sőt főként ebben. De itt sem áll meg a gazdája s alig telik el tizenöt év, a konyhát már nyári időben alkalmatlannak találja s a hátsó nyílt tornácztól néhány lépésnyire egy kis házikót épít: ez a nyári konyha, melynek oldalához még színalja is van ragasztva ez alatt egy hosszú asztal: e körül vacsoráznak a napszámos emberek az egész háznépével együtt. Természetesen, az asztalfőn ott ül a gazda.

Ezek után csak természetes az érdeklődésünk: milyen házat épít e ház gazdája a fiának. Ez a ház már a kilenczvenes években épül. Mindössze harmincz évnyi időköz a két ház között, de a külömbség feltünő. Látszik, hogy az apa, mikor építésbe fogott, számba vette az ő házának egynémely hiányosságait. Az ő házának építésénél meglehetős nagy hibát követtek el, a mire csak pár év mulva jöttek rá: a fundamentum fölött azonnal téglával kezdették rakni a falat, a mi nagy baj, mert a rácsapódó eső lemossa a vakolatot s rontja, bontja a téglát, míg a terméskő sokkal inkább ellenállott volna az időjárás változásainak. Nagy hiba az is a gazdaember szemében, hogy a lakószoba nem nyílik a gazdasági épületekre. Az utczára nyíló ablakok s az utcza között csak egy lépésnyi előkert van s az utcza pora megszállja az ablakot, meg a szoba bútorait. A hijjuba is nehéz a feljárás. A konyhából garádics vezet a kamarához s ennek oldala mellett túlságosan meredeken vezet föl a garádics a hijjuba, pedig ott tartják a gabonát s annak felhordása, lehordása sok vesződséggel jár.

Mind ezeket a bajokat elkerülik az új háznál. Ennek a külseje is úri ház hatását teszi. A fundamentomon felül egy méternyi magasságban három sor faragott kővel kezdődik a fal s erre jön aztán a tégla. Ennek a falnak az alját csapkodhatja eső, hó, nem árt neki: megáll örök időkre. A szűk tornáczból tágas veranda lett, mely kiszögellik a főépületből: a régi eresz ez új kiadásban. Faragott kőlépcsők vezetnek a verandára, melynek üveges az oldala. Hat méter a hossza, három méter a szélessége, tehát elég nagy szoba, s mert kályhának is van hely, itt teleltetik a virágot, itt tarthatják tavaszszal a melegágyakat: nem kell félteni a vetemény- és virágmagvakat, ha kikelnek, az elfagyástól.

Az üveges verandából, mely előszobának is nevezhető, az ebédlőbe nyílik az ajtó, s ebből ismét két szoba nyílik: balra a vendégszoba, jobbra a lakószoba. A vendégszobának mind a három ablaka virágos és veteményes kertre nyílik, melyben néhány gyümölcsfa is van s jó magas kőkerítés huzódik az utcza felől: ide már nem száll be az utcza pora, mert az előkert akkora, hogy kényelmesen lehetne rá egy házat építeni. A lakószobából ismét két ajtó nyílik, egyik a kamrába, másik a konyhába s a konyhának két ajtaja van ismét, egyik az udvarra nyílik lépcsőkkel, a másik – födött tornáczba: itt van a sütőház. A nyílt tornáczból lépcső vezet le egyenesen a gyümölcsös kertbe. A gazdasági épületek szembe esnek a lakószoba és a konyha ablakaival: a gazda figyelmét semmi sem kerülheti el, a mi az istállóban, csűrben történik.

Ime mi lett a mult századbeli egyszobás faházból e század végére! S míg az úri házaknál nemcsak városon, de falun is azt látjuk, hogy a kényelem dolgában nagy a fejlődés, ellenben a falak egyre vékonyabbak lesznek s így az épületek korántsem oly tartósak, mint a régiek, a gazdaemberek háza nemcsak a praktikus beosztás tekintetében fejlődött nagyot, de maga az építkezés is, annak a szilárdsága, tartóssága folyton fejlődött. Az erdők ritkulása az erdős vidékek lakóit is rávitte a kőházak építésére, mert kő van bőven s téglának, cserépnek alkalmas agyag is. És újabban már azzal sem elégesznek meg, hogy a formátlan terméskővel kezdik a falrakást: a terméskövet a fundamentumba temetik s ma már a Székelyföldön nem ritkaság az oly ház, melynek faragott kő az alja, faragott kő a garádicsa. Sőt vannak faluk, hol feltünő sok az olyan ház, melynek alja faragott kő. A bikkfa-téglafödél mind ritkább s helyét elfoglalja a piros cserép, nemkülönben ritkulnak, erősen ritkulnak a szalmafödelek is. Legjobban tartja magát az apró fenyőzsindelyes födél, különösen Csíkmegyében, hol ehhez olcsóbban jutnak, mint a cseréphez. És pusztulnak, erősen pusztulnak a híres „székely kapuk” is. Vannak faluk, hol már híre-nyoma sincs a magas, galambbugos, virág- s egyéb díszektől ékes székely kapuknak, néhol egy-kettő a régi időkből, új vajmi kevés. A székely kapu, mely leginkább őrizte meg a székely-magyarságnak keleti eredetét, szemnek tetsző, de költséges, fáradságos is az építése, nem is ért hozzá minden ember s a jelenkor embere a fáradságot s költséget nem a kapura, hanem a házra fordítja. Ám azért a mai kapu sem hevenyészett munka: nagy és kis kapunak kőből és téglából rakott a lába, melyet kapubálványnak, néhol kapuzábénak nevez a székely ember, újabban meg lehet látni olyan kapubálványokat is, melyek egészen faragott kőből vannak rakva, szóval: a kapu képe a ház képéhez igazodik, a minthogy a városias külsejü újabb székely házzal már sehogysem illenék össze az őseredeti jellegü székely kapu. Körülbelől oly visszásan, ízléstelenül festene ez, mintha valaki sujtásos dolmányt és pantallót viselne.

A székely kapu és székely ház egymás kiegészítője, e kettő együtt tünteti fel teljes valóságában a székely őseredeti építkezést, melynek Keleten van a bölcseje. Ennek az építkezésnek maholnap már csak egyes emlékeivel találkozunk, a megélhetés növekedő gondjai mind kevesebb és kevesebb időt engednek a sok munkát és türelmet kivánó, különbnél különb díszektől ékes kapuk építésére s az új „székely kapu”, mely az ősréginek mintájára készül, egyre ritkább. A jelen kor székelye már kevesebb gondot fordít az építésnél a külső czifraságokra, annál többet házának belső, a réginél kényelmesebb elrendezésére. A városi hatás erősen meglátszik már a szobák bútorzatán is s a tulipános ládákat, a fiókos „kaszteneket” rohamosan szorítja ki az olcsóbb fajta ruhaszekrény, a régi pohárszéket az üvegajtós szekrény, a fal mentén hosszan elnyuló padládákat, a fakanapékat a divány. A gerendáig érő vetett ágyak is ritkulnak, s a lakószobákban két-három ágy is van s csupán a szegényebb rendü emberek házában látsz csak egy ágyat (ebben fekszik férj és feleség) s alatta a karikás ágy a gyermekeknek. Azt lehetne mondani, hogy a székely nép a külső mutatósságra való hajlandóságot a kapuról saját magára, a ruházkodására vitte át, ebben – a mint mondani szokták – űzik egymást. Csakhogy, míg régen a ruha jóformán a háztól került ki s a maga egyszerűségében is nemcsak tetszőbb volt, mert magán viselte az eredetiség jellegét, ma, ama vidékek kivételével, melyek várostól, vasúttól távolabb esnek, a ruházkodás is, főként a nőké, városias jellegü kezd lenni. De erről később. Ez a változás, az igazi magyar parasztviselettől való eltávolodás különben is az egész ország népére szól.

Térjünk vissza a székely kapuhoz. Ha tiszta képet akarunk nyerni a jelenről, vissza kell pillantanunk a multba. A mai gyorsan élő embernek megbocsáthatjuk, ha kerüli az építkezésben a nehezebb feladatokat, ha rövidebb idő alatt, kevesebb fáradsággal és költséggel építi a kapuját, mely rendeltetésének éppúgy megfelel, mint a régi. Az építkezés módja változhatik, a nép lelke, annak jellemző vonásai öröklődnek nemzedékről nemzedékre s a magas, galambbugos székely kapu nemcsak az őshaza felé vezet, de elvezet a nép lelkéhez is. Mit olvasok én le a régi székely kapuról? Leolvasom a népnek az örök szép iránt való erős érzékét. A kapulábak virág-, lomb- és madárdíszítéseiben megtalálom költői lelkét, a galambbugban szelidséget, jámborságát, alatta, a kapu homlokán ékeskedő felirásokban vallásosságát, Istenben való erős hitét, kinek segedelme nélkül a gyarló ember semmibe sem foghat s megtalálom vendégszeretetét, mely nem tesz különbséget az emberek fajtája, felekezete közt, csak a becsületes szivet, Istennek és hazának szeretetét követeli meg az utazótól...

„Ha Istened’, hazád’ szereted, bejöhetsz,

De álnok sziveddel fel s alá elmehetsz.”

A székely kapu az ő galambbugjával, felirásaival, virág- és madárdíszeivel megritkult, de a róla leolvasott jellemvonások kivesztek-e a népből? Nem, nem! A székely ember nem e szavakkal fogadja-e ma is a szálláskérőt: Istené a szállás? Nem mondja, soha sem mondta: a szomszéd jobb ember, mint én. Pedig közvetlen szomszédságában él annak a népfajnak, melyet ezzel a mondással jellemeznek.

Nagy dicséret illeti Huszka József tanárt, ki bejárta az egész Székelyföldet s képben és irásban megmentette az utókornak a székely kaput és házat. Az ő könyvében, A székely ház-ban gazdag gyűjteményét találjuk a régi székely kapunak és háznak, a legjellemzőbbeknek. Udvarhely, Csík- és Háromszék vármegye földjéről mutatja be páratlan szorgalmának eredményét. Az ő kalauzolása mellett bátran elindulhatunk, ízről végre megismerkedünk a székely kapuval. Három függőlegesen álló gerenda, melyet egy vízszintes gerenda köt össze, valamennyi négyszögü: ez a kapu váza. A függőleges gerendák a kis és nagy kapunyilás kapufélfái, melyeket némely vidéken kapuzábénak neveznek.

(Valld meg nekem, kapuzábé,

Ki jár este melletted bé. Székely nóta.)

Igen, ez a négy gerenda a székely kapu váza. A vízszintes gerenda fölött áll a galambbúg, az igazi székely kapu e nélkül el sem képzelhető. A még olyan díszes kapu is hiányos a galambbúg nélkül, a nóta is megszólja, mondván:

Czifra kapu, de nincs galambbugja,

Büszke legén, ha galambja volna!

A galambbúg födele a székely ház födele kicsiben. Két oldalt és két végén lejtősen van zsindelyezve s mindkét végének az ormán kopja vagy kereszt, a szerint a mint protestáns vagy katholikus ember építette.

Kis és nagy kapu: e két főrésze van a kapunak. A kis kaput két méternyi magasságban a kapufélfákat összekötő gerenda választja el a felső rácsos vagy czímeres négyszögü tértől, mint az a derzsi kapun is látható. Kis és nagy kapunál a kapu ívét két rézsutos kötőgerenda alkotja. A kapuk főalakja – írja Huszka – többé-kevésbbé azonos, s a galambbúgos nagy kapuk szerkezet vagy ívkimetszés tekintetében alig osztályozhatók, mert lapos ív, félkör, patkóív a legkülönbözőbb helyeken és mindenféle díszítéssel található újabb és régibb példányokon. Sokkal alkalmasabbnak kinálkozik a díszítés szerint való osztályozás, mert itt már némi helyhezkötöttséget is találunk. Nevezetesen: az udvarhely vidéki kapuk indás, hármas levelü díszétől nagyon elüt a csíki lóherés és pálmás kapu. Helyes osztályozási alapul kinálkozik a díszítés milyensége mellett a kis kapu fölött levő ablaknyílás alakítása is. Ha ezeket az ablakfülkéket és a díszítéseket vesszük alapul, a székely kapunak három főcsoportját találjuk. Az első főcsoportba tartoznak azok a kapuk, melyeknél a kis kapu fölött levő tér egészen betöltött síkfelület, szóval egy darab deszka, mely tele van mindenféle ékítésekkel. A második főcsoportba azokat a kapukat sorolja Huszka, melyeknél a kis kapu fölött levő tér egy nagy kerek ablak, vagy több kis kerek ablak van egybe alkotva. A harmadik főcsoportnál a kis kapu fölött rácsos ablaknyílás van, s ez különösen Csíkmegyében divatos. Ám e főcsoportokban, különösen díszítés tekintetében a különféleség egész tömegével találkozunk, mindmegannyi emlékeit a régi időknek. A pálma, a háromszoros lóhere, a „székely liliom”, tulipán, rózsa, szegfű, gránátalmafa, nap és hold, melybe beleharap a medve (czímer-e vagy meséből vett kép, ki tudná?), a madárvilág (a német világ hatásaként a kétfejü, sas is), nagy ritkán emberi alakok is – ime nagyjában a székely kapu díszei.

Ujabb időben – olvassuk Huszka könyvében – a nagy galambbúgos kapuk mellett és helyett, különösen Udvarhelymegyében, divatba jött a szintén galambbúgos kis kapu, a szabad nagy kapuval, melynek magánosan álló kapufélfája a kis kapuval fönt nincs összekötve. A dísz azonban az ilyen szegényesebb szabásu kapukon is ugyanaz marad, bár a kapufélfák felső magános pálmája számára gyakran nincs hely s így az idők takarékoskodó szelleme megfosztja e kapukat egyik jellemző díszétől. De a mi dísz e kapukon látható, mind a régi világba vezet vissza s kétségtelennek látszik Huszka szerint, hogy e kapuk díszét magukkal hozták a székelyek s ezredéve faragják tovább kapuikon. Természetesen, az épületfa fogytával, mind ritkábbakká lesznek ezek a virágdíszektől ékes kis kapuk is, a kapufélfák helyét kapubálványok foglalják el, melyeknek legújabban faragott kő az alja, éppen mint a házaknak nincs rajtuk galambbúg, a bálványok egészen szabadon állanak, minden különösebb dísz nélkül, rendszerint fehérre meszelve. Ehhez igazodik a nagy kapu is, melynek egyik bálványa közös a kis kapuéval s maga az igazi kapu léczes sövény. Ez a kapu közel sem olyan költséges, mint az őseredeti székely kapu, közönséges mesterember-munka. Szóval: mennél tovább haladunk az idővel, annál kevesebb a székely kapu s maholnap csak Huszka József nagybecsü könyvében találkozunk velök.

A díszek mellett a székely kapu egyik jellemző része: a felírás. A házaknak, az úgynevezett félkontyos fedelü házaknak a homlokán rendszerint csak az építés esztendeje van följegyezve és az építő házaspár neve s csak az esetben van ott valami jelmondat vagy vers, ha hiányzik a galambbúgos nagy vagy kis kapu. Ott, hol a ház előtt galambbúgos kapu van, azokat az érdekes feliratokat a kapukon találjuk, a mi természetes: az utasnak a kapu tünik először szemébe, ez beszél a gazda helyett, ez mondja meg, ki lakik a kapun belől, ez adja tudtul, hogy kit lát jó szívvel a gazda s kit nem. A legszokottabb felírás a már említett két soros vers:

Ha Istent s hazádat szereted, béjöhetsz,

Ha álnok szivü vagy, fel s alá elmehetsz.

Ennek a felírásnak több változata van, például:

Jó szivü hív barát, kapumon béjöhetsz,

Álnok kétszinkedő, előtte elmehetsz.

Vagy:

Az egyenes szivüt ezen kapu várja,

Kétes szivüt pediglen szépen kizárja.

Egy másik kapun:

Itten járó embertársam, ha erényes kebeled,

Akkor nyiljon neked kapunk s legyen Isten te veled.

Általában nem igen veszik át szóról-szóra egymástól a felírást, egy-két szóval módosítják. Némely kapun meg oly felírás van, melyet nyilván valamelyik templomkerítésnek a kapujáról másoltak le, például ez:

Az Úr aláz és magasztal,

Megszomorít és vigasztal,

Ha akar!

Van tréfás hangu felírás is:

Ki bé akar jőni, békés szívvel légyen.

És nagy botja légyen.

Mert ha lopni akar,

Én még utól érem.

De nehogy a jó embert is visszariassza ez a felírás, nyomban utána teszi ezt is:

Jó szivü hív barát, kapumon béjöhetsz.

Nagyon sok kapun olvasható ez a szép mondás: Áldás a bemenőknek, Békesség a kimenőknek. Vagy: Békesség a benlevőknek, Egészség a kijövőknek.

Zergessetek, megnyittatik.

Kérjetek és megadatik,

ez a bibliai mondás is sok kapun olvasható, az oklándi unitárius papi ház kapuján pedig, melyet 1869-ben épített az eklézsia, ez áll: „Isten akaratját hirdető és szóló lak, Itt ne menj be prédálós kóbolló”.

A kegyes, vallásos lélekre valló felírásoknak se szeri, se száma. Ilyen ez is: Isten, mennyeknek, földnek megadója, Reményünk, csak tebenned bizunk. Isten, légy nekünk vezérünk.

Ehhez hasonló:

Álgy meg, Uram, kimentembe,

Vezérelj, kormányozz, visszatérésembe.

A házak homlokán leggyakoribb egy négy soros vers, mely különös hatást tesz az olvasóra. A ház fölépült Isten segedelmével, de a gazdának nem tiszta az öröme: mi haszna, hogy építette a szép házat, ha maholnap más költözik belé helyette...

Legelső házam volt rengő bölcsőm fája,

Az utolsó lészen koporsóm deszkája.

Mi haszna, szép házat kőből építettem,

Más költözik belé maholnap helyettem.

E borongós hangu versről sokáig azt hittem magam is, hogy a néptől ered, de nem rég Kanyaró Ferencz kolozsvári tanár kimutatta, hogy azt Gyöngyössy János uj-tordai pap és poéta írta 1784-ben, ugyanaz, kit Kazinczy Ferencz sokszor csipkedett a népieskedéseért. Gyöngyössy verseinek első kiadásában olvasható e vers s a poéta megjegyzése, hogy azt egy tordai jóakarójának, ki kőházat épített, a kérésére írta.

A tordai házról aztán az egész Székelyföldön elterjedt a vers, mely nagyon megtetszhetett a mélázásra hajló székelyeknek.

Természetesen, Gyöngyössy versén itt is, ott is változtattak: tettek hozzá meg elvettek belőle, a mint az alábbi példák mutatják:

Isten segedelméből

Építette Buna Márton

Párjával Rab Sárával. Anno 1854-ben.

Alája jön Gyöngyössy verséből:

Nekem első házam az bölcső deszkája,

A második pedig ezen háznak fája.

A harmadik lészen koporsóm deszkája.

Egy másik házon már a Gyöngyössy versével kezdődik a felirás:

Mi haszna szép házat

Kőből építettem:

Költözik maholnap

Más belé helyettem.

Ez ház építtetett

Kis Gergely számára.

Sok álnok szíveknek

Mérges boszujára.

Alig egy pár szó eltéréssel, még pár év előtt olvasható volt Gyöngyössy verse egy erdővidéki házon is (Udvarhelymegyében, Bibarczfalván), mely falu bizony jó messzire esik Tordától. Tehát a mult századbeli poéta versét nemcsak a tordavidéki nép őrizte meg több mint száz esztendőn át, de elterjedett az az egész Székelyföldön. Igy szolgáltat az idő elégtételt a jó Gyöngyössy Jánosnak, ki a nép lelkébe látott, s megérezte azt a szomorú hangulatot, mely az ujonan épült ház fölött lebeg, mely az uj ház szerezte örömet megzavarja.

Im, a székely kapu és ház már kívülről hirdeti néked, hogy, ha bemégy: istenfélő, kegyes, vendégszerető és költői lelkü népet találsz. Akár a maga lelkéből fakad, akár mástól vesz vagy átformál, mindenképpen kitűnik a szép iránt való erős érzéke: az építés módjában is, s azokban a felirásokban is, melyekkel házát, kapuját ékesiti.

A maga egyszerűségében mennyire megkapó ez a vers is:

Elkészült már e ház az Urnak nevében!

Jakab Márton által, az ő életében.

És Foris Marisnak gazdasszonylétében.

És az Ur Istennek áldott szent nevében.

Ilyenformán indul ez a felirás is:

Ez ház ujíttatott az Urnak nevében,

Fejér János által, az ő életében.

Itt megszakad a vers ezzel: Épült 1865-ben. De aztán tovább foly a vers e szép gondolattal:

A mü sorsunk, minden az Istenen áll,

Nála minden jó sziv vigasztalást talál.

Olvasván e felirásokat házakon és kapukon, önkéntelen vágyat érzünk, belépni a kapun, mely áldással fogad, békességet igér nekünk, hogy közelebbről lássuk – a székely háznak külsejét, belsejét. Habozás nélkül léphetünk be, nem csak az ajkokon, a szivekben is ott van a fölmelegitő, biztató Istenhozott: „Istené a szállás”.

A régi székelyház legjellemzőbb része, mint már említettem, a nyílt eresz, melynek hasonmását csak Khinában találjuk, nemkülönben a magas sátoros tetőnek is, mely szintén egyik jellemzője a székely háznak. A nyílt ereszen néhol czifrán kivágott deszkarácsozás látható, mely magában foglalja a tornácz oszlopait is, mi által az eresz kibővűl. Az ereszt ez a rácsozás megvilágítja, szellőssé teszi s belülről jól lehet kilátni az udvarra, míg kívülről belátni nem lehet. „Az eresznek ezt az elrácsozását – írja Huszka – ma sem Khinában, sem Perzsiában nem találjuk.” Azt hiszi, hogy a székely ház ez igazán magában álló sajátsága a régi hárem életre vezethető vissza. A lakás két része is talán ennek a maradványa, egyik a nők lakosztályáúl szolgálván. A rács, az eresz e szabad ellenzője, lehetségessé teszi a közlekedést a lakosztályok közt, melyeknek ajtai az ereszbe nyíltak, a nélkül hogy az udvarról az ereszbe megjelenőket látni lehetett volna. Az eresz szolgált a nők üdülőhelyéül is, mert szabadban és mégis fedve voltak. Perzsák, párthusok, hunok többnejüségéről tud a történelem, s ha a székelyek csakugyan tartoztak valaha Atilla hadaihoz, az eresz rácsozata nemcsak érthető, de elengedhetetlen része is volt az ősi székely háznak. Huszka nyílván helyes nyomon jár, midőn alább meg azt mondja, hogy az eresz ez elrácsozása nem eredhet a török hódoltság idejéből, annál kevésbé sem, mert török-világ sohasem volt a Székelyföldön abban az értelemben, mint például az Alföldön s aztán a keresztény székelységnek mi szüksége lett volna háremre? Nyilvánvaló tehát, hogy keletről hozott emlék a rácsos eresz. És az a magas sátoros tető is, mely ujabb időben mind ritkábbá válik. A magas tetőt alacsonyabb tető váltja föl, a faházaknál is, de különösen a kőházaknál, a mi természetes, mert a cseréppel fedett sátoros tető tulságos teher volna a falakon. Kő- és faházaknál is divatos az ugynevezett félkontyos födél is (ilyen a képben bemutatott derzsi kőház) s ez idő szerint jóformán fölváltva sorakoznak egymás mellett félkontyos- és egész kontyos födelü házak, ámbár a legujabb építkezésnél mind ritkább és ritkább lesz a félkontyos födél s mintegy visszatérni látszanak az ősi székelyház födelének a formájához, azzal a külömbséggel, hogy a födél jóval alacsonyabb. Néhol, különösen a szászok lakta földhöz közelebb eső falukban lehet látni úgynevezett nyeregtetejű házakat is, de ezt a tetőt inkább csak istállóknál és csüröknél használják.

A régi, őseredeti székelyház mind faház, csupán az alapja kő. A fundamentumot rendszerint 20-25 centiméter mélységre ássák. A talaj keménysége fölöslegessé teszi, hogy mélyebbre ássanak. A kő alapot a földszinétől számított egy méternyire építik, s ehhez nem szükséges a kőmíves, maguktól is tudják, hogy a felső követ két alsó kőre kell fektetni, mi által ez a három kő összekulcsolódik. Ott, hol a falat fenyőfa-boronából rakják, a kőalapra egy sor cserefát fektetnek, mivelhogy a fenyőfa hamar elrothadna a homokkőből felszivárgó nedvességtől. Régen, mint képünk is mutatja, a boronákat gerezdbe rakták, melynek a vége kilátszott s idétlenné tette a házat. De könyebb volt így az építés s tartósabb a fal is, mert a végével a szabad levegőre kieresztett fa nem rothad el oly könnyen. Ma már a népben erősebb az érzék, nagyobb a fogékonyság a csinosság iránt, s gerezd helyett farkasfogba rakják a boronát. Ez a farkasfogas rakás éppen olyan erős, mint a gerezdes s úgy be lehet vakolni mint a téglafalu házat. Ajtónak, ablaknak előre meghagyják a helyét s itt a boronákat peterkére faragják és úgy illesztik a hosszan kivésett oszlopba. Mikor a falat kellő magasságra rakták, rendesen 3-4 méterre, fölrakják a hosszu gerendát. Ez a szegleteknél kinyulik a falból s gerezdbe vágják, hogy jó erősen összetartsa a falat. Ezen feküsznek a szobák gerendái s ez tartja az egész fedelet. A fedél szerkezete a lehető legegyszerűbb. Minden méter távolságon áll egy szarufa, melyeknek hosszusága egyenlő a ház szélességével. A ház szélessége a szarufa hosszának a mértéke. A szarufákat fent a macskafával kapcsolják össze: olyan mint egy szétálló lábu nagy A betű. A sorban felállított szarufákat az ugynevezett szélkötések tartják össze. Hosszu léczek ezek, melyeket a szarufákra belülről szegeznek föl s azért hívják szélkötésnek, mert megerősítik a szarufát szél ellen, vihar ellen. Most aztán a szarufákat beléczezik, a léczezésre jön a födél, mely többféle. A régibb házaknál széles és jó hosszú, a végén háromszög alaku bíkkfa-tégla, ma meg a jóval keskenyebb és rövidebb fenyőzsindely, mely csinos is s eléggé tartós is. A bikkfa-téglás és a fenyőzsindelyes házakon nincs kémény. A füst a híjjuban oszlik el s legfönnebb egy pár zsindelyt félretolnak, hogy ott a füst utat találjon a szabadba. Ezekben a híjjukban aztán pompásan füstölődik meg a hus, s a kéményes kőházak lakói rendesen a füstölni való hust oda viszik füstölni, hol még nincs kémény. Annak, hogy a füst a híjjuban oszlik el, egyéb értelme is van: a füst átjárja a zsindelyt s tartósabbá teszi. A hol a ház zsindelylyel van ugyan födve, de kémény is van, sokkal kevesebb ideig állja ki a födél az idő viszontagságait.

A ház fölépült, de még nem lehet lakni benne. Ajtó, ablak kell rá, a falat be kell vakolni, a vakolatot bemeszelni szép fehérre. Jól összeaprított szalmával és polyvával vegyitik az agyagot s mint az alföldi ember nyomtatáskor a gabonát, ezt a keveréket marhákkal jól megtapostatják. A jó lágyra taposott agyagot aztán távolról rádobálják a ház falára. De az agyag nem állana meg sokáig a falon, folyton hullana, foszladozna, ennek azonban elejét veszik azzal, hogy a falat elébb jó sürün megbolhaszegezik. Ujnyi nagyságu fa ékszegek ezek s oly erősen tartják az agyagot, hogy soha le nem omlik. Mikor a szalmás, polyvás agyag megszáradt, simán letapasztják, most már csak polyvás agyaggal, s ha ez is megszáradt, jön a meszelés.

Ime, egy egyszerű székely faháznak az építése, melynél mesterembernek alig van szerepe, csupán az ajtó és ablak kerül ki tőle.

Míg a kőházaknál rendszerint csak a ház elején, annak is éppen a közepén van oszlopos tornácz, a faházaknál ez a tornácz végig fut a ház elején, sőt néha a ház két végén is. De ez a tornácz nem nyilt egész hosszában: az ereszszel szemben rendesen deszka rácsozat van borítva a földtől fel a tetőig, sőt néha ez a deszkarács kinyulik a háznak az utcza felől eső végére is. Ez a rácsozott tornácz azonban igen költséges s ma már nagy ritkaságként lehet látni ilyen új házat. Külső dísze tehát a régi székely háznak a rácsos tornácz volna, egyébként az egész ház maga a puritán egyszerűség. Az ablak- és ajtónyílások négyszögüek s legfönnebb az ablak- és ajtófélfák körűl van némi faragott dísz, az íves hajlású ablak és ajtó a legnagyobb ritkaságok közé tartozik. Ha még a ház külső díszének veszem a tető két végén álló keresztet vagy kopját, körülbelől előttünk áll a régi székely ház a maga egyszerűségében.

A kelleténél talán hosszasabban foglalkoztam a székely házzal, ideje, hogy tovább menjünk s szemügyre vegyük az ország más vidékein is a házakat. Kalauzul szívesen elfogadhatjuk az ezredéves kiállítás faluját, melyből elég hű képet alkothatunk magunknak a magyar nép otthonáról, külső formájának s belső berendezésének jellemzőbb vonásairól. A kiállítási falu székely háza is hű képe az igazi székely háznak, mely őseredeti mivoltában legsűrűbben Csíkmegyében található még, a Székelyföld ama részében, mely földrajzi fekvésénél fogva leginkább védekezhetett az idegen hatás ellen. Csak a szászok közé ékelődött csángó-magyar Hétfaluba kell betekintenünk, s látjuk azonnal a székely eredetü csángó házán a szász hatást s mindössze a kis kapu, az ő kontyos födelével mutat székely jelleget. Mennyivel távolabbra esik a tiszta székelység lakta földtől Kalotaszeg magyar népe, mely tatár eredetünek mondja magát s ennek a háza feltünő hasonlatosságot mutat a székely házzal. Jankó János, a Kalotaszeg alapos ismerője, Kalotaszegről írt könyvében nagy pontossággal írja le a kalotaszegi házat s a kiállítási falu kalotaszegi háza is az ő terve szerint épült. A kalotaszegi ember is, éppen mint a székely s különösen a csíki székely, házát fából, még pedig túlnyomóan fenyőfából építi. A kalákával való építés itt is ősi szokás, aminthogy közös vonása mindenütt a magyar népnek: segítik egymást az építésben. A kalotaszegi ház telkét lécz- meg deszkakerítés veszi körül, e közt van a kis- meg a leveles kapu. A kis kapunak kontyos a teteje, fenyőzsindelylyel van födve s a födél két végén gombon ülő tulipán, a kapufélfán pedig tulipánból, bimbóból, levélből álló dísz s egyéb czifraság. A szemöldökfán rendesen ott a gazda neve, az építés esztendeje, sőt versecske is, mint a székely kapukon. A ház előtt kis virágos kert s bent a házban két szoba, egyik az utczára néző „tiszta szoba”, a másik az udvari szoba. E kettőt a pitvaros konyha választja el egymástól, de pitvar és konyha közt nincs közfal. A székely eresz tehát itt pitvaros konyha formájában jelentkezik. Faoszlopos tornácz huzódik el a ház elején s kikanyarodik a ház utczára néző végére, de a ház hátsó végére nem terjed ki: megszakítja a kamara, melynek ajtaja a tornáczra nyílik. A ház födele magas, mind a négy oldalán kontyos, kéménye nincs. Im előttünk a székely ház több jellemző részével. Régen – írja Jankó – az ablakot marhahólyaggal vagy bendővel takarták be, a mi, a hányszor az ajtót betették, nagyot puffant, akár a dob, de, természetesen, most már mindenütt üvegablak van. Hanem az ablak elé még most is szoktak dróthálót vagy léczből összefont rácskosarat alkalmazni a régi bendők mintájára. Belépvén a tiszta szobába, az ajtóval szemközt eső két sarokban két ágyat látunk, az ágyak előtt azokkal egyenlő hosszúságu lócza, az utczára néző két ablak közt lócza és asztal s egy pár szék. Egyik ágy végében a székely házakból már ismert több fiókos „kaszten”, a másik ágy végében tulipános láda. A kenyérsütő kemencze, mely a régi székely házban nagy ritkaság s csak újabb időben került be, itt a konyhában terpeszkedik, a lakószoba felől eső oldalon; szembe vele a másik falon vályog-póczok a konyaedények számára, míg a pitvarban a vizespad áll, meg a hijjuba vivő létra. A lakószobában az ajtóval szemközt van a sarokpad, egyik végében a szövőszékkel, mely jóformán minden kalotaszegi háznál van, másik végében az ágy, előtte asztal és székek. Az ajtó mellett levő sarokban áll a kemencze. A szobák falán, a tiszta- és a lakószobában is fogasok, melyeken czifrábbnál czifrább díszű kancsók, tányérok ékeskednek.

Találkozunk tehát a belső berendezésben is a régi székely ház belsejével. A legfeltünőbb különbséget a telken találjuk: míg a Székelyföldön ritkán látunk egynél több házat, mert ha még annyi fia is van a székely gazdának, lehetőség szerint minden fiának belső telket szerez, s nagy ritkán fordul elő, hogy házhoz házat építsen vagy a házzal szembe más házat, a kalotaszegiek addig építnek házat ház után, „míg a telekre csak egy épület fér”, s némely telken – Jakó szerint – 20-30 személy lakik. Lehet ebben része az ősi fészekhez való ragaszkodásnak is, de nyilván több része van ebben a szükség kényszerítő erejének.

Míg a kalotaszegi nép háza külsejében és belsejében feltünően hasonló a székely házhoz, az aranyosvidéki székely néppel közvetlen szomszédságban lakó toroczkói nép háza sajátságos keveredést, a német és a székely jelleg közt való ingadozást mutat. Ám a festői viseletéről híres toroczkói népről tudnunk kell, hogy ez a nép a XIII. század elején Felső-Ausztriából Toroczkóra telepített német bányász nép megmagyarosodott maradéka. Egész a legújabb időkig a bányászat volt e nép foglalkozása, s határa szűkebb, semhogy ma is a mezőgazdaságot a szó igazi értelmében űzhetné. A belső telkek szűkek, a házak közt nincs az a távolság, mit faluhelyen megszoktunk. A házak födele a székely házak magas, kontyos födelére emlékeztet s léczes kapuit a szomszéd aranyosszéki néptől vette és székely jellegű a kis kapu kontyos födele is. De a ház fala már szokatlan a magyar ember szemében. A toroczkói ház fala ugyan boronából van összeróva, de csak az ablakok alsó harmadáig van bevakolva, azonfelül vakolatlan. Feltünik még az ablak-félfák vörösre festett színe is, melynek azonban már történeti alapja van: az önkényesen jobbágyi állapotra itélt toroczkói népet, mely tiltakozott az önkényesség ellen, 1702. november 17-dikén éjjel a hirhedt Rabutin tábornok német katonákkal és aranyosszéki inzurgensekkel meglepte, s valóságos mészárlást vitt végbe. E rettenetes éjszaka emlékére festették vörösre a toroczkóiak az ablakfélfát s festik be ma is.

A toroczkói házban két szobát s e kettő közt konyhát találunk, melyből ajtó vezet mindkét szobába. Tornácza nincs s szoba és konyha egyenlő nagyságú. A tiszta szobának rendszerint csak egy ablaka nyílik az utczára, kettő az udvarra, mi a székely házaknál s így a szomszédos aranyosszékieknél is éppen megfordítva szokott lenni. A másik szobának, mely rendszerint kamara, szintén két ablaka néz az udvarra, a pincze a hátsó szoba vagy kamara alatt van s ajtaja az udvarról nyílik. Egyébként, mint a régi székely házakban, itt is fogasok húzódnak végig, kancsókkal és tányérokkal, az ágy fölött pedig a gerendára szegezett rúdról szép varrottasok csüngnek, melyek nagyon emelik a szoba belső díszét Érdekes toroczkói speczialitás a konyha füles kemenczéje is, mely fölött nincs mennyezet, a füst tehát minden vezető nélkül száll föl a hijjuba, honnét a födél apró lyukain kerül ki a szabadba.

Búcsút veszünk a székely s a székelylyel közelebbi atyafiságban álló házaktól, átmegyünk a Királyhágón, vagy mint a székely ember mondaná: „kimegyünk Magyarországra”. Kimegyünk s keressük első sorban azt a területet, hol a magyar nép leginkább megőrizte az ősrégi hagyományokat, hol az idegenekkel való érintkezés ritkább s így az idegen hatás is gyengébb. A pogány Kupa vármegyéjébe, Somogyba visz utunk, s ott is a Belső-Somogyba, hol az ősmagyar tipus legtisztábban maradott meg. „A somogyi nép építkezéséről szólva – írja Baksay Sándor az Osztrák-magyar monarchia irásban és képben czímű könyvben – nem szabad felednünk, hogy erdőséges és kőtelen vármegyében járunk s ez a két tulajdonság meglátszik az építkezésen is. Igaz, hogy az újabb építkezéseknél, kivált mióta rájöttek, hogy a somogyi agyagot egy kevés fával kitünő kővé lehet változtatni, s a téglaipar megyeszerte nagy fejlődésnek indult, mutatkozik a kényelem és csinosság. Előszoba, vendégszoba, tornyos nyoszolyák, padlásig rakott ágyneműekkel, körülpad helyett diván, a tálas fogason porczellánedények a régi mázos kancsók és tálak helyett: ez az újabbkori berendezés. A régiből csak a szellős tornácz kint, és bent a belső somogyi nép királynői széke, a szövőszék maradt meg. Az ilyen házak kitünnek, inkább kirínak a sajátságos alakzatú ősi hajlékok sorából, melyek suta homlokzatú födelükkel, faoszlopon nyugvó tornáczaikkal s egyetlen ablakukkal ridegen tekintenek az utczán járóra. Sok közöttük a vert falból épült, de ezeket a belső somogyi ember megveti, mint lakhatlanokat. Ő úgy építette házát, hogy talpgerendáin századokra szóljon, ha meg nem ég. Meg pedig nem éghet, mert nem épített rá kéményt, a mi kigyuladjon. Házát, ólait, pajtáját izmos tölgygerenda-alapokra fektette, ez alapokba tölgyoszlopokat vésett, az oszlopok közeit sövénynyel fonta be, és a sövényt betapasztotta sárral; azután födélfát rakott rá és betetőzte ügyesen és csinosan jó melegtartó zsupfödéllel. Kéményt nem rakott, mert így hideg lett volna a konyha. Az erdők megengedték neki azt a fényüzést, hogy kemény fával fűtse zöldmázos, úgynevezett szemes cserépkályháit. A ház előtt faoszlopokon nyugvó tornácz, és tornácz az utczára néző homlokzat előtt is, szintén faoszlopokon, a megnyújtott tető védelme alatt. Csinosabb építkezésnél úri ember ezt verandának mondaná; a somogyi ember pitarnak nevezi és vasárnapi délutáni társalgónak használja. Nagyobb gonddal, sőt fényüzéssel építette pajtáját, szintén tölgytalpakra és oszlopokra, tölgyből fürészelt vastag deszkákkal falazva, jóval magasabbra, tágasabbra és szellősebbre, mint lakóházát, mert összes takarmányait ide rakta be. A pajta végében áll az istálló, annak végén a rendszerint tágas takarmány- és konyhakert”

A kiállítási falu rendezőinek megállapítása szerint a tipikus somogyi ház legépebben Csököly faluban maradott meg, innét vették a mintát, de igen helyesen úgy, hogy a bemutatott ház nemcsak a régi építkezést tünteti fel, de azt is, mit az újkor haladása hozzá tett. Az igények növekedése, a kényelem és csinosság iránt való érzékre vall, hogy a régi somogyi ház utczára néző egy ablaka helyett kettő néz az utczára az újabb házakon, a füst nem a nád- meg a zsupfödélen szivárog ki, hanem téglából rakott kéményen száll ki, a sövénykapu helyét a csinosabb léczes kapu foglalja el, az egész kontyos födél helyét a félkontyos.

A csökölyi háznak utczára néző szobája a lakószoba, melyből egy ajtó a tornáczra, egy meg a konyhába nyilik. Ennek is egy ajtója a tornáczra nyilik, egy meg a kamrába, melynek ablaka az udvarra néz. Mindössze tehát egy lakószoba van az egész házban, de vele szemben a telek másik szélén van még egy kisebb ház, melynek egyik helyisége nyári hálókamra, a másik meg magtár és éléskamra. Szóval két födél alá került, a mit egy födél alatt lehet vala elhelyezni s helyez is el az ujabb kor praktikusabb gyermeke. A lakóház megett áll a „hidas”, a disznóól, melynek alaprajza – bármily különösnek teszik – a régi székely ház alaprajzára emlékeztet. A hidas két részét (az egyikbe a hizó, a másikba a rideg sertést zárják) nyitott eresz köti össze, a külömbség csupán az, hogy a nyitott ereszből csak az egyik ólba lehet lépni.

Somogyból ismét érdekes földre lépünk, Zalamegyébe, ott is a Göcsejbe, melynek népét majd elmagyarosodott vendnek, majd székelynek tartják. „Semmi kétség – írja Eötvös Károly az Osztrák-magyar monarchiá-ban, – hogy Zalamegye a legelső keletkezésű megyék közé tartozik. Lakosságának mai magyar része szintén a honfoglaláskor telepedett meg itt, és megőrizte eredetiségét s tiszta voltát ezer éven át. Ennek a magyarságnak van itt egy sajátságos faji árnyalata. A vidéket, melyen ez lakik, meghatározhatatlan ős idők óta Göcsejnek hívják. Határai északról a Zala folyó tövitől Egerszegig; keletről a Válicska csatorna Egerszegtől Bánok-Szent-Györgyig; délről a Válicska-patak Bánok-Szent-Györgytől Iklódig s nyugatról a Kerka folyó Ramocsáig s ettől kezdve Vas megye széle Lövőig. Térfogata mintegy 700 négyszög kilométer s vagy 90 falu és 30-40 népes puszta van rajta. Természetesen, kis faluk és kis puszták. A beszéd módja, némely szóhangok nyujtott ejtése, nemkülönben régies, irodalmilag szokatlan alaku és tagozatu szavai erősen megkülönböztetik a göcseji embert a sümegi, kanizsai vagy balatonparti egyéb magyartól.”

Jankó János a kiállitási falu részére a legtipikusabb házat Zebeczkén találta. Ez a ház bizonyos jellemző részekben csaknem teljesen megegyezik a csökölyi házzal. Deszkás kerítés veszi körül a zebeczkei házat is, bár a fa fogytával mind gyakoribbá lesz az olcsóbb léczkerítés. A kapu kétféle: egyik a kerekes sövénykapu, a somogyival tejesen azonos, a másik az ugynevezett székelykapu, csakhogy egyszerű kiadásban, ez azonban inkább a Göcsej keleti szélén fordul elő; Zebeczkén, a honnét a ház való, a sövénykapu divatos. Legérdekesebb az épületek elhelyezése: ehhez hasonlót nem lehet találni más magyar vidéken. Lakóház és gazdasági épületek négyszegben összeépitve szegik az udvart. Magának a lakóháznak mindössze két helyisége van: az utczára néző lakószoba, melynek két ablaka az utczára, egy az udvarra nyilik, a másik a pitaros konyha, melynek csak ajtaja van, az udvarra, ablaka nincs, az ajtón át kap világosságot s a lakószobával sem köti össze ajtó. Az udvar és utcza felől tornácz huzódik, éppen mint a somogyi háznál, a ház fedele is üstökösen borul előre s az előtornáczról járnak fel a padlásra, szintén úgy mint a somogyi háznál. Van éléskamrája is, de nem a főfedél alatt: ez hozzá van ragasztva a főépülethez. Külön kis négyszöges épület ez, melynek egyik fele a tornáczra néz s a födele beleolvad a ház födelébe. A ház födele zsupos. „Kontyos alakot teljesen ismét csak a Göcsej keleti szélen láttam – írja Jankó – a Göcsej szivében mindenütt a farazatos deszkafalas alak mutatkozott, mely fölé a zsup a fedél egész magasságának mintegy feléig nyomul le.” Ezen a farazatos deszkafalon függőlegesen egymás mellé sorakozó csinos kimetszések vannak, középen kereszttel, s a kimetszéses sorok közt festett virágfüzérek. Ezek a kimetszések nemcsak diszűl, de szelelőűl is szolgálnak. Alább olvasható a gazda neve, az építés esztendeje. „Az ilyen kéthelyiségü háznak – írja tovább Jankó – csak legujabban van kéménye: a kemencze füstje többnyire ma is az ajtón száll ki”. Már t. i. a konyhaajtón, mert a lakószoba cserép kályháját a konyhából fütik, melynek nincs ajtaja a szobába.

Ez igazán ősi épitkezés. Kezdetleges a legnagyobb mértékben. A kémény itt már nagy haladás.

A lakóház hátsó végéhez van építve egy három helyiségből álló melléképület, mely az udvart hátulról keríti be. Ennek a melléképületnek az első helyisége közvetlen a konyha mögé esik s ez gazdasági kamra, mindenféle gazdasági szerszámoknak, s az ajtaja a ház tornáczára nyilik; második helyisége a pajta, melynek az udvarra nyiló része egészen nyitott, míg a hátsó, a telekre néző részét sövényfonásos kerekes kapu zárja. Itt tartják a kocsikat. A harmadik helyiség a lóistálló, ajtóval az udvarra, ablakkal a telekre. Ehhez a melléképülethez van ragasztva az épülettömeg harmadik szárnya, melynek két helyisége van: egyik a tehénistálló, másik a három rekeszes disznóól. Ez a szárny jóval rövidebb, mint a lakóház, de néhol az egész udvar körül van építve, olyformán, hogy a hátsó szárnyban a pajta helyét (helyesebben itt kocsiszín, mivel az a rendeltetése) egy másik kamara foglalja el, az oldalszárnyon a ló- és tehénistálló közé ékelődik a pajta, a tehénistálló az utczáig nyulik s e közt és az éléskamra közt van a disznóól.

A göcseji „kerített ház” kétségtelenül igen érdekes módja az építésnek. Kőváry László a török időkre viszi vissza az építkezés e módját, melynek az lett volna a czélja, hogy minden ház egy-egy kis vár legyen a portyázó török ellen. Ez az okoskodás azonban aligha állja meg a helyét. A kerített ház ugyan mi védelmet nyujthat rablók ellen? A régi patriarkális élet emléke a kerített ház, mely nemcsak Göcsejben van meg, de az úgynevezett Napnyugati Göcsejben is. A Napnyugati Göcsejt északnyugaton és nyugaton a Vendség, délen a Muraköz, keleten, északkeleten és északon a Göcsej határolja s ezen a területen harmincz és egynehány község van, melynek Hetés a gyűjtő neve, minthogy eredetileg hét község volt ezen a területen. „A hetési kerített ház – írja Bellosics Bálint az Ethnografia 1897-diki évfolyamában – ma még eléggé elterjedt, bár sok helyen mellőzik. A mellőzés főoka az, hogy a gyakori tűzesetek alkalmával egy ilyen házból alig menthetett meg valamit a gazda. Második ok a patriarkális élet végleges bomlásában keresendő. Az osztozkodó család szétszedi a kerített házat s megosztja helyét és anyagát.”

Nyilvánvaló, hogy a kerített házat a szükség, a helylyel való kénytelen gazdálkodás hozta létre annak idején s bár a föld nem tágul, ismét csak a kényszerűség hajtja szét a család tagjait, hogy ha még oly szűk területen is, külön építsen magának házat, külön gondozza kicsi gazdaságát.

A Hetes lakói – írja Bellosics – a Dunántúl nyugati megyéibe betelepedett besenyők ivadékai, de horvát s nagyobb mértékben vend vérrel való s ma sem szünetelő keveredésük észrevehető rajtuk. A házak vagy szalmatetős vagy cseréppel fedett faházak. A falakat fecskesárból vagy téglából rakják. Vannak vert falu házak is s az ilyeneknél deszkaoldalok közé tömik a száraz földet. A zsindelyes fa- és téglaház újabb, a fecskesáros ház építését a vendektől tanulták el. Legrégibbek a szalmatetős faházak, s ezek közt is az úgynevezett kerített házak.

A hetési kerített ház telke két részből áll: egyik, a melyen a ház az ő melléképületeivel áll, ez a belsőség, a másik, mely a belsőség folytatása s kimegy a szántóföldekre: ez a telek, néhol kenderes telek. A telek egy része gyümölcsös, kaszáló hely, más része veteményes, hol kendert és lent is termelnek. Külön kertje kevés háznak van. Régebben, mikor még bővében volt a fa, hasován-kert-nek nevezett kerítés zárta körül a belsőséget. A hasován-kert nagyolva megfaragott s felső részén vesszővel átfont tölgyfakarókból készült. A kerítés másik formája a födés kert. Egymástól 30-40 centiméternyire szőlőkarókhoz hasonló tölgyfadorongokat vernek a földbe, ezeket vesszővel befonják s fölébe galagonya- meg kökénytüskét, gyalogfenyő ágakat raknak, ezek fölé meg cserépdarabokat is hintenek, hogy az eső ne álljon meg a födélen. Újabban már deszka- és léczkeritést is raknak. Ez a födés kert régebben a Székelyföldön is divatos volt, ma már azonban ott is mind ritkább s helyét a deszkakerítés foglalja el, melyet a módosabbak szintén deszkával födnek be.

A hetési ház belsőségét és telkét sövény-kapu választja el: ezen megy át a szekér. A sövény-kapu vesszővel átfont kapu, melynek szabad vége az alsó gerendára alkalmazott kis karikán fordul. Mellette a gyalogjárók számára hágcsó van. Vastag tölgyfatörzs ez a hágcsó, melynek az alján, mindkét felől egy-egy lépcső van. Ha pedig sövényfonásból csinálják, akkor a fonáson egy padocskát dugnak keresztül: ez az átjáró. Nem hetési speczialitás, efajta hágcsókat mindenfelé lehet látni manapság is. Magában a lakóházban rendesen négy helyiség van: szoba, konyha, krumplis kamara és szemetes kamara, vagy a hetésiek szerint: négy „derék hajlik”, vagyis minden két keresztfal köze egy derék s a házépítő is e szerint vállalkozik az építésre: három, négy vagy öt derék hajlékra. Ugyanígy derékre oszlanak fel a gazdasági épületek is. A ház előtt tornácz húzódik, mely néha a ház homlokzata alá is kikerül s ez az ablak alja, hová vasárnaponként kiülnek egy kis tereferére s ide szoktak meghúzódni az éjjeli őrök is pihenőre. A lakószobába a pitvarból lépünk, magas küszöbön át s a régi ajtókon fakilincs, csak újabban használják a vas zárat. Két ablak az utczára, egy az udvarra nyílik. A konyhának, melybe szintén a pitvarból nyílik ajtó, nincs ablaka, de az ajtó két részre oszlik: alsó része zárt, hogy a baromfi ne járhasson ki s be, felső része nyitott: azon át kap a konyha némi világot. Kéménye nem lévén a háznak, a konyha füstje részben az ajtó nyitott felső részén, részben a padlás nyilásain át jut a héba (a székely hijju). A konyha után jő a krumplis kamara, mely tulajdonképen a második lakószoba: ebben lakik a fiatal házas pár, de csak nyáron, s télen, miután ezt a szobát nem fűtik, bevonulnak az öregekhez, az utczára néző szobába. Ennek is a pitvarból nyílik az ajtaja, mellette egy igen kis ablak. Ha nem lakásnak használják, akkor felel meg csak igazi nevének: krumplit tartanak benne. Közvetlen a krumplis kamara mellett van a szemetes kamara: itt tartja a család mindenféle holmiját, ruhanemüt, gazdasági eszközöket. Itt a ház vége s innét nyúlik ki derékszögben az istálló, abból ismét derékszögben a disznó-ól (fölötte a tyúkülő), melyet az utcza felől a házzal kapu köt össze. Az így bekerített szűk belső udvar tulajdonképpen nem egyéb szemét- és trágyadombnál: itt a trágyadomb, itt a disznó-válu, itt az árnyékszék, itt szorul meg a konyha füstje, korma, itt az istálló bűze: a lehető legnyomorúságosabb, legkezdetlegesebb állapot ez.

A többi épület a külső udvaron helyezkedik el. A ház és az istálló mögött fekszik a külső udvar, hová szekéren a ház háta mögött hagyott úton lehet jutni. Itt a külső udvaron van egy kamara, melyet a gyakori tűzeset miatt építettek külön: itt tartják a gabonát, lisztet, zsírt s egyéb élelmi szert. Itt van á szekérszin is, melyet nyáron istállónak használnak és itt a cséplő pajta (a csűr), melynek középső szakaszában cséplik a gabonát; ettől jobbra-balra egy-egy pajtafia (a székelyeknél odor): egyik a csépeletlen gabonának, másik a szénának meg a sarjunak. Méhes, kút, favágó – mind a külső udvaron helyezkednek el, szóval egy sincs szem előtt, egy sem esik a gazdának kezeügyébe. Látszik, hogy mindezek az épületek nem egyszerre, terv szerint épültek, hanem épület jött épületre, a szükség szerint s elhelyezve, a hol el lehetett helyezni. A mai kor gyermeke már nem így rendezi be gazdaságát s csak természetes, ha a kerített házak mindjobban ritkulnak. De érdekes emlékei ezek a régi világnak: érdemes velük megismerkedni.

A kiállítási falu még egy házat mutatott be a Dunántúlról, a veszprémmegyei Szent-Gál községből. E község eredete tudvalevőleg az Árpádok korába nyúlik vissza. A negyvenezer holdat tevő szentgáli határt az Árpádok idejében a végből alapították, hogy itt a királyi udvar számára sertést tenyészszenek. Innét szállították a sertéshúst Székesfehérvárra, a király udvarába. A község lakosai, mint a királyi udvar kanászai kapták a területet: itt legeltették a sertésnyájakat. „Később – írja Eötvös Károly – az a feladatuk is lett, hogy a királyi udvart vaddal is ellássák, miért II. Endre korában királyi vadászok nevet nyertek. Mint ilyenek, helyi szabadalmakkal bírtak és sem várszolgálatra, sem egyéb közszolgálatra nem köteleztettek, sőt vámon és réven is nem tartoztak fizetni. Sertéshússzállító kötelezettségük már emlékezetet haladó időben megszünt, de a vadszállítást a királyi udvarhoz egészen 1848-ig gyakorolták s ez évben teljesítették utoljára.”

Veszprémmegyében tehát a legrégibb községnek Szent-Gált ismerjük, de az ősrégi építkezésnek, a sövényfalu háznak nyoma csak az alaprajzban maradt meg, a házak külsején a megyebeli svábság házainak hatása látszik. A különben is kiváltságos s kiváltságaira büszke szentgáli kisnemességet nem elégítette ki a sövényfalu ház, külső díszre, csinosságra törekedett s bár nem teljesen, a svábság hatása alá került az építkezés dolgában. A szentgáli házról írván, azt mondja Jankó János, „hogy a régi magyar sövényház alaprajzán vályogból vagy téglából oly ház áll előttünk, melynek kőoszlopos tornácza, oromzatos nyeregtetője határozottan német formájuak, kéményrendszere és kerítése a modern haladás jelei s az egész ház olyan, minőt általában német telepeseink szerte az országban építettek s építenek maig is s melyet a kisnemesség mint nemességének és jobb módjának inkább megfelelőt fogadott el a sövényház helyett.” (Ezt az oromzatos nyeregtetős házat – mint már említettem – megtaláljuk a Székelyföldön is, különösen azon a részén, mely közvetlen szomszédságában lakik a szász népnek s akárcsak a szentgáli háznál, itt is sokszor az alaprajz vezet vissza az őseredetiségre.)

De ismerkedjünk meg közelebbről a szentgáli házzal. A kerítés egészen újszerű. Téglaalapra fektetett s téglaoszlopok közé rakott léczkerítés ez s a nagy és kis kapu szintén léczes, az aljában deszkás s a nagy kapunak két szárnya van. A ház homlokfala az utczára megy ki, szembe vele a kút, e mögött a hídas, udvarra nyíló ajtókkal. A hídas mögött van a marhaistálló, ajtóval s két ablakkal az udvarra, s a telek hátsó felében van a csűr, melynek középső részében állanak szekerek, s egyik oldalán a lóistálló, másik oldalán a kamara, melyben a gazdasági eszközöket tartják. Az épületeknek ez az elhelyezése a lehető legpraktikusabb, ezzel az elhelyezéssel találkozunk ma a Székelyföldön is általában a „jobb” gazdák telkein.

A szentgáli házban három egyforma széles helyiség van. A tiszta szoba két ablakkal néz az utczára. Ide nyílik az ajtaja is. Mellette a konyha, egy ablakkal és ajtóval az udvarra. A konyhának külön pitvara van s innét vezet lépcső a padlásra, de a lépcső nem a konyhára, hanem az udvarra nyílik. A konyha után jön a lakószoba, melynek szintén egy ajtaja és ablaka nyílik az udvarra. Mind a három helyiség külön-külön áll, egyikből a másikba nem vezet ajtó. A régi sövényház ilyen volt: a konyha nincs összeköttetésben sem a tiszta, sem a lakószobával, nehogy a konyhának az ajtón kiszálló füstje a szobákba juthasson. Az újabb építkezéseknél azonban már a pitvaron át is be lehet jutni a szobákba, mivelhogy a füst a kéményen megy ki s így nem kell attól tartani, hogy a füst a szobákba jut.

A ház előtt téglaoszlopos tornácz húzódik el, olyan formán, hogy az ajtók két-két oszlop közé esnek. A ház födele már egyáltalán nem magyaros jellegű, hanem oromzatos nyeregtetejű. Az utczára néző homlokzatot virágok, forgó kerekek, rozetták stb. díszítik s a két szelelő ablakocska közt van az évszám, e fölött két tölgy- vagy babérág közt a gazda nevének kezdőbetűi s még e fölött egy sor köröcske és szivecske.

Valamint a szentgáli háznál csak az alaprajz őrizte meg a régi sövényház emlékét, de külseje már német jellegű, ugyanezt mondhatjuk a kiállítási falu palócz házára is. Pápai Károly, ki hosszabb időn át tanulmányozta ez érdekes nép építkezését, nagyobb tanulmányt írt az Ethnografiá-ban a palócz faházról, mint olyanról, mely a legrégibb s legjellemzőbb. A palócz a házát és a melléképületeket a telek egyik oldalára építi, még pedig úgy, hogy a ház eleje lehetőleg délnek vagy keletnek feküdjék. Az épület anyaga, különösen a régibb időkben, fa, mert ez volt a legolcsóbb, ehhez juthatott legkönnyebben a palócz. De néhol szokásban volt a földből vert ház is, ott tudniillik, hol szűkében volt a fa, ám ez a fajtája a háznak ma már nagy ritkaság. Két deszkát párhuzamosan felállítottak egymástól olyan távolságra, a milyen szélesnek akarták a ház falát, e deszkák külső oldalához 3-3 rudat vertek a földbe, melyek hosszabbak voltak a ház falának tervezett magasságánál, e rudak felső végét lánczczal összekötötték, a deszkák közé földet öntöttek, azt aztán súlyokkal jól ledöngették: kész volt a földből vert ház fala. A hol a kőnek inkább bővében vannak, mint a fának, természetesen, a faházat kőház váltja fel, de újabban – írja Pápai – miután nemcsak a fa, de a kő beszerzése is mind költségesebbé válik, mindinkább tért hódít a vályogház. Az alap kő, s erre jön a vályog. Téglaházat csak a vagyonosabbak építenek.

A legáltalánosabb még mind e napig a faház: többnyire régi házak, a régi kor emlékei. A faháznál is kő az alap, erre jőnek a fagerendák, leginkább tölgy, mert ezt kevésbé eszi a szú, mint a bükkfát. A kőalapra lefektetik a talpfákat, melyek, mint a székely faház építésénél láttuk, a végüknél egymásba vannak róva. Ugyancsak a talpfákba róják bele a boronafákat, e függőleges oszlopokat, a boronafák közt fekszenek vízszintesen a falat alkotó gerendák. A födél – szalmazsup: ez a legolcsóbb. A födél legszokottabb formája az, hogy a főfedél az udvar felé néző oldalon eléereszkedik a ház falán túl nyúló keresztgerendákra, s ez az eléereszkedés alkotja az ereszt vagy eszterhát, melynek az a rendeltetése, hogy a ház faláról elhárítsa a feléje csapódó esőt, jeget, havat. Természetesen, az eresz alját fölhasználják egyre-másra, nevezetesen az eresz alatt nyujtózkodnak a ruhaszárító póznák, itt van a padlásra vezető létra meg a tyukjáró, lépcsőzetesen faragott fa ez: a lépcső legkezdetlegesebb formája, a minőt országszerte lehet látni különben, főként a szegényebb házaknál. Némely ház eresze alatt függő ágy is van: ebben hál nyáron át a család valamelyik tagja. A kőből vagy téglából épült, zsindelyes és cserépfödeles házaknál az eresz szélét fa- meg téglaoszlopok tartják s ez már nem ereszalja, hanem ambitus, hová az utczáról ajtónyílás vezet. A födél az utcza felől is eléereszkedik a zsupos fedelű házaknál, még ha függőleges alakú is a fedél előrésze. Itt már az eresz alatt földből vagy kőből rakott, másfél lépés széles padka vagy tőczik van, melyhez hasonlót a régibb, sőt némely újabb székely ház előtt is lehet látni. A Székelyföldön ennek töltés a neve. Ide szoktak kiülni vasárnap délutánonként a család tagjai meg a szomszédok. A palócz házak némelyikénél a födél hátsó része egészen a föld szinéig nyúlik le, s ez a rész szinaljául szolgál, hol szekeret, ekét s mindenféle gazdasági eszközöket tartanak. A födél két végső oldalát, a homlokzatot, farazatnak nevezik a palóczok. Ez a farazat többféle. A legkezdetlegesebb az, hol a szalmás farazat egészen zárt, kevésbé az, hol a farazat felső szögletében három vagy négyszögű, esetleg más alakú füstlyuk van. Természetesen, kémény nincs a házon. Van olyan farazat, hol a füstlyukat bedeszkázzák s az azon levő kis lyuk csak szelelőül szolgál, miután a házon van kémény, füstlyukra tehát szükség nincs. Ez a bedeszkázott füstlyuk függőleges irányú s növekedik a szerint, a mint a födél zsindely vagy cserép.

Nagyjában megismerkedvén a palócz faház külső képével, beléphetünk a házba, melynek belső felosztása már körülbelől megmaradt az újabb építkezéseknél is, a mint ezt a kiállítási falu kishartyányi (Nógrádmegye) háza is tanusítja. A palócz háznak három főrésze van. Első az utczára néző szoba, ez a lakóház. Ebben hálnak, étkeznek, sokszor főznek is. Második a pitvaros konyha. Konyhát és pitvart rendesen fal választja el, melyen ajtótlan ajtónyílás van. Harmadik helyiség a kamara, mely ruha- és éléstárul szolgál, de a nőknek hálószobája is. Rendszerint a lakóház végéhez építik az istállót (a palóczok nyelvén: ólat), egy födél alatt van tehát ház és istálló. A pitvarból nyílnak az ajtók a lakószobába is, a kamarába is s a pitvarnak az udvarra néző ajtaja előtt néhol még rácsos vagy sorompós ajtó van, arra a czélra, hogy ha a rendes ajtót nyitva tartják, a rácsos ajtó megakadályozza az apró jószágokat a bejárásban. A pitarból vezet a létra a padlásra, a pitarban van a víztartó edény, néhol különböző szerszámokat is tartanak, sőt egy s más ruhaneműt is felakasztanak. Itt van felakasztva a fejszetartó is. Szóval a pitvarnak az a rendeltetése éppen, mint a Székelyföldön a zárt eresznek.

A lakóháznak két ablaka az utczára, egy az udvarra néz. A kicsiny, négyszögű ablakokat a régibb házaknál a falba erősítették, oly módon – írja Pápai – hogy azt nemcsak kinyitni, de még kiemelni sem lehetett és így csak az ajtón át lehetett szellőztetni a szobát. A hatóság azonban helyenként ezeket az ablakokat üldözőbe vette, még be is verték azokat s a mostani ablakok már kiemelhetők. Az újabb házaknál, természetesen, már a kinyitható ablakokat alkalmazzák. A belső berendezés legjellemzőbb része a lócza vagy padka, a módosabbaknál karos lócza, melyek köröskörül húzódnak el a fal mentében. Az asztal mindig az ajtóval szembe áll, ez a szoba első helye. Az asztal fölött eső sarokban czifra mázos edények: a szoba legfőbb díszei, az edények alatt szent képek, köztük egy kis tükör. A hol a lakószobában sütnek, főznek is, ott találjuk a konyhaedényeket is a tálason, fogason, a póczon. A kamrában, mely pedig szintén lakószobául is szolgál, nincs kemencze s télen az ablakmélyedést szalmával tömik meg, néhol megmelegített követ tesznek az ágyba: így védekeznek éjjel a hideg ellen.

Az istálló, mint már említettem, a házzal egy födél alatt van, a csűr azonban, melyet csak módosabb gazdák építnek, külön áll, az udvar hátsó felében. Külön áll a disznó-ól is. Ez, a mint a kiállítási falu palócz házának alaprajzában látható, hogy tudniillik a házzal egybe van építve nemcsak az istálló, de a csűr is, ritkaság számba megy s nem jellemző a palócz építkezésre. Egyébként a kiállítási falu háza, külsejétől eltekintve, mely úgy magán viseli a sváb hatást, mint éppen a szentgáli ház, – alaprajzában a régi s Pápainak a régi, tipikus palócz házról adott leírása reá illik.

Mielőtt a palócz háztól megválnánk, megemlítem azokat a szokásokat is, miket a palócz ház építéséről Pápai Károly feljegyzett. Különösen régebben a palóczoknál is szokásban volt a segitség, nem az építésben, hanem az anyag összehordásában, s természetesen, a gazda étellel, itallal megtraktálja a segítőket. A szegényebb ember a házfedéshez szükséges zsupot is úgy kéregeti össze. A házalap tevésénél, például Lapujtőn, az a szokás, hogy egy gyermeket kissé megvernek, hadd emlékezzék vissza az építés idejére, s fájdalom díjául egy pár krajczárt adnak neki. Úgy az alapvetésnél, mint a befejezésnél áldomást isznak, s gazda és az építők egymást felköszöntik. Apátfalván csak az építés befejezéskor isznak áldomást ezzel a rövid felköszöntéssel: „Isten tartsa meg a házat tűztől, víztől!” Ugyanott, mielőtt a házat bebutorozzák, befűtik, de sohasem a gazda, hanem olyan valaki, a ki a házépítésben részt vett. Aztán egy kutyát vagy macskát eresztenek a házba s az ajtót rázárják, hogy az csak az ablakon szabadulhat ki. Ha ezt nem tennék, azt hiszik, hogy a gazda vagy az asszony még abban az esztendőben meghalna. Az új házat a gazdasszony ujjaira vett szentelt vízzel össze-vissza szenteli s még pedig nemcsak a szögleteket, a mint az egyébkor is szokásos, hanem a padlást is, s általában a gazdasági épületeket is, hogy sehol a rossz ne árthasson. A beszentelő minden egyes behintésnél ismétli ezt a mondást: „Atyának, Fiúnak, Szentléleknek nevében.”

Megismerkedvén a palócz házzal, önkéntelen a magyar nép egy másik igen érdekes fajtájához vezet utunk: a palócz eredetű matyóhoz, mely népfajta Borsodmegye három helyiségében maradt meg: egy kis sziget ez a megyének többi tiszta magyar népe közt, viseletében, szokásaiban feltünő eltéréseket mutató vonásokkal. Mezőkövesd, Tárd és Szent-István népe – e nép viseli a matyó nevet; „a Mátra éjszaki és a Bikk hegység nyugati oldalán letelepült palóczságnak egy kiszakadt töredéke” e nép – írja róla könyvében Istvánffy Gyula. – Bízonysága ennek a palócz-eredetnek a két nép életében, ruházkodásában és szokásaiban ma is feltalálható közösség. Istvánffy a mezőkövesdi városi levéltárból szerzett adatok segítségével a matyó név eredetét Mátyás királyra vezeti vissza. A mezőkövesdiek ugyanis Mátyás királynak, midőn a cseh ellen háborut viselt, 20 saját költségükön felfegyverzett katonát adtak, azonfelül a hadsereg élelmezésére 40 szekér buzát, 20 szekér zabot, 20 font vajat és tiz köpü mézet ajándékoztak. Ennek fejében Mátyás Mező-Kövesd városát előbb szabad királyi várossá emelte, majd 1464-ben „ Budán, Szűz szent Margit ünnepe előtt” kelt adomány-levelében a városnak „tisztességes pecsétet” adományozott. E pecséten czímerpaizs látható, a mezejében ötágu nemesi koronából férfikar emelkedik ki, mely három szál buzákalászt tart kezében. Jobbról tulipán, balról rózsaág övezi a paizsot. Nyolcz évvel a pecsét adományozása után, Mátyás király személyesen meglátogatta a mezőkövesdieket, hogy szemtanuja legyen annak az inségnek és nyomornak, melybe a város népe a lengyelek betörései következtében jutott. A király ujabb adomány levelet állít ki; a város adóját leszállítja s azt örök időkre évi 200 arany forintban állapítja meg, a várost önálló bíráskodási joggal ruházza fel. Nagyon hihető, írja Istvánffy, hogy a királyi kegy ennyi jelével elhalmozott város lakossága, a jótevő iránt való hálából, újszülött gyermekeit örömest és minél sürűbben kereszteltette az általuk kedvelt Mátyás névre; legalább e föltevést látszik megerősiteni a mező-kövesdi plébánián őrzött legrégibb, 1676-ból való keresztelési anyakönyv is, ahol még feltünően sok Mátyás nevü ujszülött van bejegyezve. A Mátyás név kicsinyitő képzős alakjából, a Matyi-ból lett aztán a Zsuzsi – Zsuzsó, Kati – Kató, Pali – Palkó, Feri – Ferkó mintájára a Matyó, mely név lassanként ráragadt a matyó név alatt ismert palócz-töredékre. Ám a matyóban roppant nagy a faji büszkeség s visszautasítja a palóczczal való atyafiságot. Szereti a rendet és tisztaságot, háza, udvara tiszta, csinos, s tisztaságszerető a ruházatban is.

A kiállítási falu matyó-háza Mező-Kövesdről való. A mellett hogy ujszerű, jellemző is: ez az igazi matyó-ház. Azok a régibb házak, melyek például Tardon láthatók, nem különböznek a palócz házaktól. A matyó ház helyét kerités (garád) veszi körül, mely, Istvánffy szerint, régebben sövényből, vessző-fonásból vagy embermagasságú vályogból állott, az ujabb keletű házaknál azonban már deszkát s az utcza felől czifrázott léczeket alkalmaznak keritésül. Ez utóbbi keritést alkalmazták a kiállítási falu matyó-házánál is. A telekre a kis és nagy kapun át jutunk, az utczáról. A kis kapu rendszerint a keritésnek a ház felől való oldalára esik s vagy a ház előtt elhuzódó léczkeritéshez csatlakozik (mint a kiállítási háznál is) vagy a ház homlokzatához. A telek jobb- vagy bal-oldalára épitik a házat. Keskenyebb homlokfala két ablakkal az utczára néz. Az istállót, melyet a matyó is ólnak nevez, mint a palócz, rendszerint a teleknek a ház átellenes részén épitik, úgy, hogy annak egyik oldalfala az utczára esik, bejárata pedig a lakószobának az udvarra néző ablakával szembe esik. Az ól berendezése igen érdekes. A bejárattal szemben eső oldalon, a padlásra vezető szénahányó lyuk alatt van a deszkából készült szénatartó, mely a fal egész hosszában kanyarodó jászolt két egyenlő részre osztja. Az istálló másik oldalán, a bejárat közelében, van a tüzelő, egy kis négyszögü, kőből vagy téglából kirakott terület, melyen téli estéken tüzet szoktak rakni. Van az istálóban ágy is, itt hál télen a család valamelyik tagja, nyáron pedig az ól előtt vályogból vagy téglából épített dikón, fekvőhelyen. Az ól mellé, ezzel egy fedél alá, még egy kis kamarát is épitenek, melynek egy ajtaja és ablaka az udvarra nyílik, melyet hol gazdasági eszközök tartására használnak, hol meg az állatokat kötik be. Rendszerint a telek hátsó részében, az istállóval egy oldalon van a hidas, ennek tetejében a baromfiak ülője.

A kiállítási falu lakóháza a legujabb keletű, előtornáczos ház melynek homlokzatában a két ablakon kívül egy boltives, az ambitusra vezető ajtó is van, s érdekes, hogy Istvánffy Gyula és Jankó János más-más időben ugyanazt a mezőkövesdi házat találták a legjellemzőbb matyóháznak s Jankó ajánlatára azt épitették föl a kiállítási faluban. E háznak s általában az ujabb keletű házaknak a tornácz-boltozata téglából vagy kőből rakott hengeralakú vagy négyoldalu oszlopokra támaszkodik s az oszlopok közét 80-90 centiméter magas deszkakerítés tölti ki. A tornácznak az utcza felől való ajtaját legtöbb helyen nem használják, e helyett az oszlopközi keritésen hagynak egy kis ajtót, szembe az épületnek az udvar felől való bejáratával. A régibb keletű házakba egyetlen bejárat vezet, melyen kettős ajtó van: egy külső kis rácsos ajtó (verepcze, verőcze) s egy belső teljes ajtó, melynek fából készült tolható zárja és madzagra járó fakilincse van. E kettős ajtón át lépünk a pitarba, ebből nyíláson át a kis konyhába. A pitar jobb és bal oldalán egy-egy ajtó nyílik, egyik az utczára néző tiszta szobába, másik a hálókamrába, s ez utóbbiból ismét ajtó nyílik az éléskamrába. Ez a rendes beosztása a matyóházaknak, melytől az ujabb keletű házaké annyiban tér el, hogy az éléskamrába nem a hálókamrából, hanem az ambitusról nyílik ajtó s az ambitus végén egy alacsony kis ajtó látható, mely a ház alatt levő pinczébe vezet. Kéménye valamennyi matyóháznak van, de csak egyetlen egy. Az üstökös házaké náddal borított, az ujabb keletűeké fehérre meszelt téglából való. De a mi a legfeltünőbb az ujabb keletű matyóházaknál s a mi igazán megkülönbözteti a dunántuli és alföldi ujabb házaktól, az a vértelek, mely a kiállítási falu házának is a homlokán látható. A régi palócz és matyóházak elejét sövényfonásos vértelek zárja el s ezt a sövényfonást, a mint a kontyos meg a csonkakontyos tető teljesen oromzatos nyeregtetővé alakult, a deszkából majd meg kőből csinált vértelek váltotta fel. Deszkából való a mező-kövesdi házon is a vértelek, melyet ivesen és csipkésen rászegezett léczoszlopocskák diszítenek, két szelelő ablakkal. Ám a vértelek felső felében egy kis farács van, mely – miután a szelelőlyuk már megvan – nem egyéb, Jankó szerint, mint az egykor vesszőből font vértelek léczből összeszegezett mása, az ősi jelleg, utolsó maradéka, mely minden ujabb keletű matyóházon kivétel nélkül megvan.

A lakóházak berendezése – írja Istvánffy – a milyen volt régen, olyan ma is és sok tekintetben megegyez a palóczokéval. A fehérre meszelt pitarnak fő és elmaradhatatlan dísze a rózsákkal, tulipánokkal telefestett tálos, megrakva virágos tányérokkal, kakasos tálakkal, az alsó részén levő fogas pedig teleaggatva korsókkal és mázos edényekkel. A pitarban rendesen az ajtó mögötti falnál van helye a vízlóczának. A konyhában szabad tűzhely, mely rendszerint a konyhának a tiszta szoba felől való oldalára esik. A tiszta szoba búbos kemenczéje szájával a konyha felé nyílik s innen fűtik. A kemencze szája előtt, a fal egész hosszában, némely helyen a közfal mellett is, L alakban huzódik a széles patka. Ezen szokott a matyóasszony tűzet rakni, melynek füstje a patka fölé boruló tágas kéményen át jut a szabadba. A tiszta szobára, az utczára néző „ház”-ra ád legtöbbet a matyó s ez olyan is, mint egy kápolna, tiszta, rendes, takaros. A ház földje nincs padlózva s a butorok elhelyezése minden matyóháznál egyforma. Az ajtó melletti falnál, a konyha felé eső oldalon áll a nagy bubos kemencze, melyet vályogból vert patka fut körül: ide ülnek melegedni télen, sőt fekvő helyül is szolgál. A tiszta szobának két ablaka nyílik az utczára, egy az udvarra. A régi keletű házak ablakai rendesen kicsinyek, alig 50 centiméter szélesek s valamenyi el van látva keresztvassal és kivülről fatáblával, a táblán tulipán- és rózsadísz. Az utczára és a portára néző két ablak közti szögletben áll a kemény tölgyfa asztal, körülötte két oldalt, közvetlen a fal mellett, huzódik a czifra hátú falócza; az asztallal átalellenes oldalon áll a tornyos nyoszolya. Egy-két szék s némely helyen egy almárium egésziti ki még a butorzatot. A falakat arany rámás kisebb-nagyobb szentképek díszítik, a képek alatt rózsás és madaras tálak, tányérok s az utczai ablak fölé helyezett tálos is ilyen edényekkel és korsókkal van megrakva.

A konyhától jobbra nyíló kamara a hálószoba s ebben a család tagjainak számához képest, négy-öt nyoszolya is van. Tulipántos ládák, szekrények, bölcső, a gyermekek álló széke s ruhatartó rudak teszik a hálókamra egyéb butorát. Kemencze, jóllehet a kamara csak a nőszemélyeknek és gyermekeknek szolgál lakóhelyül, nincs benne. A hálókamra mellett van az éléskamra, mely rendszerint két részre oszlik: egyik a zsiros kamra, melyben a szalonát, sonkát, zsirt stb. tartják, másik a hombár, a buzának s egyéb gabonafélének.

A kiállítási falu kalauzolását követve, a Jász-Kunságba vezet utunk, melynek népéről Baksay Sándor azt jegyzi meg az Osztrák-magyar monarchia első kötetében, hogy „eddigelé az alföldi magyarság s annak is a közelebbi századokban még fél nomád életet folytatott része, a Jászkunság fordított legkevesebb figyelmet lakóházainak szilárdságára, díszítésére és kényelmes berendezésére. Legalább vagyonosságával nincs arányban háza, mit a tanyai gazdálkodás természetéből lehet kimagyarázni”.

Ott, hol a székely házakról írtam, már rámutattam a feltűnő nagy különbségre, mi a szegény székely s a gazdag alföldi ember háza közt van s mit nemcsak a tanyai gazdálkodás magyaráz, de az építésre szükséges anyag is: a különben szegény székely módosabb házat építhet, mint az aránytalanul gazdagabb alföldi, mert könnyebben jut az épület anyagához.

„Az alföldi ember, mondja Baksay, nem válogatós az anyag megválogatásában. Nem is lehet. Régebben még a vályog is fényüzés volt. Háza fecske-rakásra (szalmával, pelyvával kevert, lovak által megdagasztott s vasvillával felrakott és ledöngölt ház) vagy vert (deszkák között lefurkózott, törek-rétegekkel váltakozó száraz agyag) tömésfalra épült; tetőzetül főként nád szolgált, melyet igen szeret az alföldi magyar, mert az ő czéljaira minden egyéb anyagnál alkalmasabb. Építkezésében ugyanazt a rangot foglalja el, a mit öltözködésében a suba. Nyáron hüvös, télen meleg; a gabona s élelmi szerek legbiztosabb megóvója. Legolcsóbb is, mert az Alföld rétjei, lápjai, tavai szép nádat teremnek; azért a nádasok kiszárítása, csatornázása sehogy sincs kedvére, mert az a terület, mely jó nádat terem, mint ő mondja, rizskását teremve sem jövedelmezne annyit, mint a nádból. Tartós is. Tartósabb, mint a fazsindely. Kellően gondozva, ötven-hatvan évig is eltart. Csinos is. Egy szépen felvert nádtetőn megakad a szem. Úgy fölverik, hogy „a gyalu sem fogna el belőle”, a minthogy néha meg is gyalulják, azaz – nyesik. Kerítés dolgában sem válogatós. Nádból is, noha nem tartós, de csinos kerítéseket tud „korczolni”. Valamint a fecskerakás sem utolsó s kellőleg gondozva, nem is dísztelen alakja a kerítésnek. Mindez nem lehetett másként, mert az egész Alföldön szilárd építkezési anyag: kő, fenyő, keményfa nincs, sőt sok helyen hiányzik a téglának való agyag, mint hiányzik a téglaégetéshez való tüzelőfa is. Itt még ma is szalmával égetjük a téglát.”

Nyilvánvaló, hogy ily körülmények közt az alföldi magyar nem építhet oly szilárd házakat, mint a székely s a kényelemre sem igen gondolhat. Ám annál nagyobb gondot fordít a tisztaságra: a házak „kívül-belől csillognak a tisztaságtól, pedig két árán szerzi meg a meszet, mihez az erdős, sziklás vidékek lakói ingyen jutnak.

„Az alföldi ember – írja tovább Baksay – az egyenes házat szereti (takarékosságból is, mert a hány szeglet, annyi kőmíves napszám évenként), háttal éjszaknak, minden kiszögellések vagy toldások nélkül. Ez a ház 6-8 méter szélességű homlokzatával s rajta egy vagy két ablakával az utczára néz, néha egy kis virágos kertecskén keresztül. Eredetileg, a belső berendezés kényelménél fogva, az egy ablak volt a szabályszerű; a két ablak csak a külső dísz kedvéért van. A ház hossza 16-30 méter. Elengedhetetlen három osztálya: a nagy ház, a konyha és a kis ház. (Így nevezi a székely is a nagy és kis szobát.) Az utczára néz a 6-7 méter hosszú nagy ház, melynek ajtósarok felőli szögletében van a szalmafűtésre sárból rakott nagy boglya- vagy banya-kemencze (búbos), minőt asszonyok is ügyesen tudnak rakni. A boglya-kemencze körül széles padka, melynek járulékai a kuczkó, eczetes üvegek s apróbb házi eszközök tartóhelye, egyszersmind az engedetlen gyermek áristoma; nemkülönben a vaczok, elnyűtt ruhadarabokkal bélelt heverő helye a család apróbb tagjainak. A kályhával átellenes szögletben az asztal-pad, melynek sarkában áll a fehér kerek kosárban az abrosszal leterített kenyér s előtte az asztal. A kályha vonalában eső ablaktalan fal hosszában két vetett ágy, megrakva csaknem a padlásig duzzadó pehelyvánkosokkal, míg a jobbról eső sarkot nagy ruhás szekrény foglalja el, mely fölött fogas áll. A fogason czin- és fehér cseréptányérok, alattuk a szegeken virágos mázos kancsók. A mennyezetet a szoba közepén végignyúló izmos, mestergerenda tartja, mely egyszersmind bibliothéka gyanánt is szolgál. Ott tartja könyveit, tudniillik a históriás-könyveket, a naptárt és egyéb apróságokat. De nem a bibliát, mert annak a helye, az énekes és imádságos könyvvel együtt, a tükör alatti fényes szekrény (sublót) és a hol ilyen nincs, az ablak, mint főhely. A második osztály a konyha, nagyszámú edényneműivel és katlanaival. Itt áll még az ötven centiméter magasságú, fehéren tartott asztalszék, melyet nyáron a tornáczra vagy az eperfa alá visznek ki, abrosszal leterítik, gyalogszéken körülülik s ott vacsorázgatnak. Mert a nagy házban nyáron át csak akkor terítnek asztalt, ha tisztes vendég van. A konyhaajtó nappal mindig nyitva s csak egy lécz-cserény és a cserényen függő ostor tartja távol a bekivánkozó baromfit; de éjjel is nyitva, mert a család egyik vagy másik tagja, legtöbbször a fiatalabb gazda, ott alszik a konyhaajtóban, küszöbre tett vánkoson. Ugyancsak a konyhából nyílik a harmadik osztály, a 4-5 méter hosszú kis ház, a család nappalija. Ezen, a szegénységnél is elengedhetetlen három osztályon kívül a módosabbaknál következnek: a kis házból nyíló éléstár a pinczelejárás fölött, azontúl a nagy kamra (magtár), sőt néha a házzal egy födél alá vett istálló, fészer, pajta is. A ház hosszában, legalább a lakó osztály előtt, kő- vagy csinosan faragott faoszlopokon nyugvó, 1-2 méter széles tornácz, alatta mindenféle házi szerszámok, sokszor gabonatartó hombár, a dunai-tiszai vidékeken pedig az úgynevezett szunyogháló. Így nevezik a tornácz alatt álló nyoszolyát, melyet a tornácz mennyezetétől a földig érő bodorvászon-féle fátyolszerű, házi készítményű szövet vesz körül, mely a szunyogot kizárja, de a levegőjárást nem akadályozza. Ez a legifjabb vagy legidősebb nő ágyas-háza, mindaddig, míg a csikorgó hideg be nem áll. Nagyobb városokban (Debreczen, Kecskemét) a czivisek házai ugyanilyen terv szerint épültek s vannak beosztva. Különbség csak az, hogy a tornácz szélesebb a szokottnál, s annak utczára eső vége kis benyíló szobává van rekesztve s így az utczai homlokzat három ablakkal, zöld redőkkel ékeskedik.”

„De az alföldi magyarnak – mondja tovább Baksay – két háza van. A tanya az alföldi magyarnak második háza, ha ugyan nem első: legalább is úgy viszonylik városi házához, mint hétköznapi ruhája az ünneplőhöz. Szántóföldjei a várostól távol esvén, azoknak kellő mívelése a tanya nélkül lehetetlen volna. Ha maga a gazda, sőt az egész család künn lakik, ez esetben a tanya épp oly jó gondozás alatt van mint városi háza, azzal a külömbséggel, hogy a tanyának keritése nincs. A keritést meganyi erődökként pótolják a ház mögött elterülő, mély árokkal és ákáczokkal körülvett gyümölcsös és konyhakert; a házzal szemben épített oldal, a ház végében levő aklok, boglyák, kertek, a ház homlokzata előtti virágos kert, árokkal vagy eleven sövénynyel kerítve. Ahol még nyílt hely marad, oda jön a bástya, a mi az alföldi (Kiskun) szójárásban nem egyéb, mint a mindenféle udvar-söpredékből, dudvából és törmelékből széles alapra hosszukásan felrakott, s lehetőleg mindkét oldalán függőlegesen felszerelt garád, hasonló azokhoz a gyepükhöz, melyeket bortermesztő helyeken venyigéből szoktak évről évre magasabbra rakni. Noha tehát a tanya bekerítve nincs, mindamellett csak egy fő bejárata van. Helylyel-közzel látni még az alföldi tanyák közt ugynevezett putrikat is. Földbe ásott, nádtetőzetü, pinczelakásszerű helyiségekkel, melyeknek falai deszkával, vagy betapasztott sövénnyel vannak kibélelve. A hol a talaj nedvessége nem engedi meg a gödör-ásást, ott a putri a föld színén épül egyre-másra ügyesen rakott gyephantból.”

Im a kép, mit Baksay az alföldi ember házáról, gazdasági épületeiről ád. Ez a kép, természetesen, nagy általánosságban szól az Alföldre s az alföldi nép egyes fajtái közt a házépítés dolgában is találunk említésre méltó eltéréseket, a mire példa a kiállítási falu Jász-Nagy-Kun Szolnok megyéből való, jász-apáthi háza is, melynek jellemző sajátsága, hogy míg a ház homlokfala nem nyulik ki az utczáig, mert a kerités és a homlokfal közt egy kis kertecske van, addig a tornácz előre nyulik az utczáig. E megnyujtott tornácznak külön födele van, a kis kertre néző oldala deszkázott s külön ajtaja van, úgy szintén az utczára nézőnek is. Ez a specziális jász-építkezés megvan Szolnokon, Jászberényben is, hol olyan házat is láthatni, melynek nincs ugyan tornácza, de azért megvan a külön előtornácz, sőt ez az előtornácz néhol külön kis épület. A kun épitkezés abban tér el a jásztól, hogy a tornácz elől is, hátul is zárva van, még pedig elől ajtótlan, fehérre meszelt fal zárja el, hátul pedig a kamara. Míg a jászháznak homlokfala csinos deszkázat, a kun házé egyszerű kopasz fehér fal, minden czifrázat nélkül s a deszkakerités is a jászoknál csinosabb, mint a kunoknál.

A kiállítási falu jászapáthi házának keritését a kapuval együtt Kunhegyesről vették a falu rendezői. Léczkerités ez, melynek alja más faragásu, mint a felső része. A kapunak két befelé nyíló szárnya van s léczezése hasonló a keritéséhez. A telek hátsó részében áll a hármas osztásu csűr, közepén az elől nyított színnel, két oldalt egy-egy istállóval. Az épület vályogból vagy téglából épül s oromzatos nyeregtetejét nád fedi. A telek hosszában már árokszállási melléképületet mutatott be a kiállítási falu rendezősége, a mely melléképületnek négy helyisége van: a hidas, hizók számára, előtte nyitott evőhely (e kettőnek külön kerített udvara); harmadik helyiség a baromfi-ól, negyedik a színalja, tűzifa számára.

A lakóház előtt, mely a telek egyik végén, annak hosszában nyulik el, mint már mondottuk, kis kertecske van. Négy helyiségre oszlik: első az utczára két, az udvarra egy ablakkal néző tiszta szoba, második az ajtótlan fallal pitarra és konyhára osztott helyiség, harmadik a lakó-szoba, egy ablakkal az udvarra, negyedik a kamra, mely szélesebb valamennyinél, mert hátul a tornáczot bezárja. Ennek ajtaja a tornáczra, ablaka az udvarra nyílik. A ház előtt oszlopos tornácz huzódik végig, ki egész az utczáig, ajtóval az utcza felől. A ház fedele oromzatos nyeregtető, náddal fedett s csak a tornácz fölé eső részt fedi három sor zsindely.

Az első szoba berendezése Jász-Apáthiból való. Az udvar és utcza közti sarokban, a padok közt asztal s néhány szék; a pad két szárnya által alkotott sarokban a kenyeres kosár; az udvar felől eső pad végében tulipántos láda; átellenes oldalon az ágy, mellette láda; a konyha felől a boglya-kemencze; a sarokban ruhafogas; körül a falakon szent képek. A második szoba berendezése Kun-Madarasról való. A pitvarból a szobába lépve, a szemközti két sarokban egy-egy ágy, a két ágy között a fal mellett egy hosszú pad, ez előtt asztal és székek. Van még a két ágy végén egy-egy láda, a konyha felől a kemencze, e mögött a sarokban a ruhás rud. A kiállítási falu rendezői azonban megjegyzik, hogy ez a párhuzamos berendezés ujabb keletű, jászoknál és kunoknál a sarkos berendezés az eredeti s hogy a párhuzamos berendezés sokkal inkább tért hóditott a jászoknál, mint a kunoknál.

A két szoba közt van a konyha s ennek közepén áll a nagy sütő kemencze, az oldal falak mellett pedig vályog-padka a nyitott tűzhely számára, a szobák kemenczéinek nyilásával. A kamarában, a negyedik helyiségben a gabonát, lisztet tartják s egyéb eleséget és innét lehet fölmenni a padlásra is.

A Jászkunságból a nagy magyar Alföldnek egy másik érdekes részébe vezet utunk: a Nyirségbe. A Nyirség magában foglalja Szabolcs megyét s átnyulik Szatmár megyébe is egész Nagy-Károlyig, délnyugat felől pedig Hajdumegye szélébe. A Nyirség építkezésében nincs lényeges eltérés a sík alföldi magyar építkezéstől, mindazonáltal az a ház, melyet a kiállítási falu mutat be s mely egy büd-szentmihályi és egy anarcsi (mindkettő szabolcsmegyei község) háznak az összetétele, figyelemre méltó eltérést mutat. Az ujabb keletű házak ugyanis az általános alföldi jelleget viselik magukon, de nyilvánvaló, hogy a Nyirségen, mely nevét a hajdan ott tenyésztett nagy nyirfaerdőségektől vette, kellett lenni faháznak is, aminthogy Anarcs községben hármat is talált Jankó János: mind a három régibb száz esztendősnél s mind háromnak csonka kontyos a födele, feltünő ellentéteként az egész Alföldön divatos nyeregtetőnek. A kiállítási falu büd-szentmihályi házának a csonka kontyos födele Anarcsról való s főként ez a csonka kontyos födél indokolja, hogy a Nyirség is helyet talált a kiállítási faluban.

A büd-szentmihályi ház telkét magas deszka kerités veszi körül, s a lakóházon kivül csupán istállóépület van még a telken. A ház a telek végén, annak egyik sarkában áll, homlokfalával az utczára s első szobája a tiszta szoba, melynek két ablaka az utczára, egy az udvarra néz. Második helyisége az ajtótlan fallal konyhára és pitvarra osztott rész, melynek egy ajtaja az udvarra, egy a tiszta, egy meg a lakószobába nyilik. Ez utóbbi szélesebb a tiszta szobánál s bezárja a ház előtti tornáczot és egy ablaka a tornáczra, egy meg az udvarra néz. A lakószoba mellett van a keskeny kamara, melynek ajtaja az udvarra nyilik s a ház végéhez van ragasztva a pinczelejáró is, hová az udvarról nyilik az ajtó. A tornácz elől is zárt s vagy vak ablak van rajta, mint a kun házaknál, vagy ajtó, mint azt a jász háznál láttuk. A ház födele rendszerint nyeregtetős, homlokzata dísztelen, legfőlebb vizvető szakítja meg egyhanguságát. Ez a rendes födél s a csonka kontyos födél, mely, mint már említettem, Anarcsról való, ritkaság számba megy.

A tiszta szoba berendezése, mint a kun házaknál, párhuzamos rendszerű: az utcza felőli két sarkon egy-egy vetett ágy, ezek közt a diván, előtte asztal, székek. Az egyik ágy végében sublót, a másik végében láda. A belső sarokban a nagy boglya-kemencze áll. A pitarnak mind a négy falát virágos tányérok díszitik s a konyhában a két oldalfal mellett a nyitott tüzhely számára vályogpad van, fölötte a két szoba kemenczéjének fütő nyilása. Hátsó falát szintén tányérok díszitik. A lakószoba berendezése, a régi divat szerint, sarkos: az udvar és a tornácz közti sarokban van a sarokpad, előtte az asztal; az ajtóval átellenes fal két végében egy-egy ágy, ezek közt egy láda. A kamara megfelel a nevének: szintén éléskamrának használják.

Az egyetlen melléképület, mely a telken látható, lakóháznak is beillenék. Első helyisége szerszám-kamra, melynek ajtaja és ablaka az udvarra nyilik, második helyisége a marha-istálló, a harmadik helyiség, miután szélesebb, elzárja a tornáczot. Szóval: a melléképület beosztása teljesen egy a házéval s még a tornácza is nemcsak hátul, de elől is zárt, éppen mint a lakóháznál. A lóistálló mögött van még egy helyiség: a nyitott szín. A fedél nyeregtetős, de előfordul még a csonka kontyos födél. A homlokfal felső része mindig deszkázott, két szelelő ablakkal s a padlás ajtajával, hová létrán járnak föl.

A Nyirségből ismét érdekes földre vezet utunk: a Hajduságba, ha a ház építés dolgában nem is találunk az általános alföldi jellegtől lényegesen eltérőt. A csonka kontyos ház itt is már inkább a régi kor emléke: ilyen emlékszámba megy a képünkön látható régi módu hajdusági ház is. Mint általában az Alföldön, itt is vályogfalú a ház, nádtetős a födele, de ujabban a jobbmóduak már zsindelylyel és cseréppel is kezdik födni a házukat. A ház beosztása a már jól ismert három helyiséges beosztás: két szoba és köztük a pitvaros konyha. Az udvar – írja Szivos Béla az Osztrák-magyar monarchiában – rendszerint igen téres, közepén sokszor gémes kut van, mig odább a „sütő”, az ólak, s a tengerigóré (kukoricza tartó kas) álldogálnak a széna- és szalmaboglyák társaságában. A „sütő” egy kisebb épület, szemközt a lakóházzal s kivált nyáron, ebben sütnek-főznek. (Ugyanígy láttuk a régibb székely házaknál is: a sütő külön fedél alatt.) Az udvarok, még csak nem rég is, vastag trágya kerítéssel vagy vályogfallal voltak körülvéve, ha ugyan teljesen keritetlenül nem állottak. Házi kertről szó sem volt. Az annak való téres üres helyeken nem termett egyéb rengeteg büröknél, kövér csalánnál és mályvánál. Most alig látni már trágyafalat vagy kerítetlen udvart. A csinos deszka- és léczkerítések évről évre szaporodtak, a fölösleges helyet pedig konyhakertté vagy luczernássá alakítják át.

De visszatérünk a kiállítás falujába, hogy aztán búcsut is vegyünk tőle. Még egy magyar házat mutat be a kiállítási falu, Csongrád megyéből s ezt valóban érdemes volt bemutatni, mert említésre méltó az eltérés a tipikus csongrádi és az alföldi általános jellegű ház között. A tipikus csongrádi háznál első tekintetre szemünkbe ötlik a tornáczból kiugró „előke” vagy eresz. A ház előtt tornácz huzódik végig s ennek közepéből ugrik ki a zsindelylyel födött, két faoszlopon nyugvó „előke.” Maga a tornácz hátul nyitott, elől, az utcza felől zárt, ajtóval az utczára. A tető oromzatos nyeregtető s míg ez náddal van födve, a tornácz meg az előke zsindelylyel. A régi házaknál egy ablak néz az utczára, s ez sem a fal közepén, hanem az udvarhoz közelebb való részen, az új házaknál azonban már két ablak néz az utczára. Van olyan ház is, melynek nincs tornácza, de az előkéje megvan. És így van ez minden olyan háznál, melynek csucsfala nem szökik ki az utczára, hanem az utcza és a csucsfal között még egy kis kertecske van. Az ujabb és így városiasabb építkezésnél – írja Jankó János – a csucsfal az utczára rug s itt már a tornácz, annak deszkázott eleje s az ebbe vágott kis ajtó is megvan. Legujabb keletű az olyan előke, melynek három oldalról fala van s így valóságos kis verandává alakul át.

Magának a lakóháznak belső felosztása már nem mutat semmi lényeges eltérést az ismert alföldi tipustól. A tiszta- és a lakószoba közt van a pitaros konyha s e három helyiség egyforma széles. E három helyiséghez járul még rendesen egy keskenyebb kamara s egy nyitott szin. A tiszta szoba berendezése teljesen újszerű, városias jellegű. Az ajtóval átellenes két sarokban egy-egy ágy, köztük kanapé és asztal, ezek előtt székek. Az ajtó melletti egyik sarokban sublót és fogas, a másikban a boglya-kemencze, körül-paddal, fölötte ruhaszárító rud. Míg a tiszta szoba párhuzamos, vagyis egészen újkori berendezésű, s a butorai is városiasak, a lakószoba sarkos berendezésű s itt még megvannak a tulipántos butorok: a régi és az újvilág egy födél alatt.

Mint az eddigiekből is látható, a kiállitási falu is a mellett tanuskodik, hogy egyedül a régi székely ház az, mely úgy külsejében, mint belső felosztásában tisztán őrizte meg az őseredeti jelleget, minden más házon többé-kevésbbé észrevehető az idegenség, főként a németség hatása. A kiállítási falu huszonnégy háza közül (beleértve a nemzetiségi házakat is) tizenhét esetben a telekberendezése olyan, hogy a lakóház és a gazdasági épületek külön fedél alatt vannak, nevezetesen: Somogy, Veszprém, Jász-Nagykún-Szolnok, Szabolcs, Kolozs, Torda-Aranyos, Csík (hozzávehetjük az összes székely megyéket), Brassó, Abauj-Torna, Torontál, Szeben, Bereg, Temes, Krassó-Szörény és Hunyadmegyében. Külön áll a lakóház, de a végén nyitott szin van a borsodi és a csongrádi háznál; a lakóházhoz vannak építve a gazdasági épületek, még pedig hosszában Bács-Bodrog sokácz és Sárosmegye tót házainál. A lakóházzal derékszögben össze vannak építve a gazdasági épületek Zala magyar, Vasmegye vend, Handlova német és Nógrád palócz házánál. Szóval, túlnyomó többségben vannak azok a házak, melyek a gazdasági épületektől külön állanak. A teleknek ezt a külön berendezését felnémet jellegűnek mondják, míg a háznak a gazdasági épületekkel való összeépítését, különösen úgy, a mint azt Göcsejben láttuk, a magyar a vendtől tanulta el, az meg Stiriából és Felső-Ausztriából hozta azt.

Maguknak a házaknak belső felosztása meglepő hasonlatosságot mutat. Nemcsak a magyar fajta, de a különböző nemzetiségek házainak is a belső felosztásában a három-szakaszos rendszer az uralkodó: a ház két végén egy-egy szoba, középen a konyha. A kiállítási falu huszonnégy háza közül négyben választja el a konyha teljesen a két szobát, nevezetesen a toroczkói, a hétfalusi csángó, a csökölyi s a kalotaszegi házban; tizenegy házban nem tökéletes ez az elválasztás, a mennyiben a konyhát pitar előzi meg, de a pitvart és konyhát ajtótlan fal választja el, nevezetesen a szegvári, jászapáthi, zebeczkei, büd-szentmihályi, mezőkövesdi, szentgáli magyar, nagyjécsai német, kornyarévai oláh, czrepályai szerb, szántovai sokácz és vingai bolgár házakban. Ezekhez hasonló a kishartyáni palócz, a perestói vend és a sárosi tót ház beosztása, azzal a különbséggel, hogy a pitvart és konyhát ajtós fal választja el. Hármas a felosztása a székely háznak is, de jellege mégis erősen elüt valamennyi házétól, mert itt a két szobát nem konyha, nem is pitaros konyha, hanem nyilt vagy zárt eresz választja el.

A tornácz szintén jellemző része a háznak s különösen jellemző része a magyar háznak. Mindössze a toróczkói és a hétfalusi csángó háznál nincs tornácz, de Toroczkó népe német eredetű, s a hétfalusi csángó házon nyilvánvaló a szomszéd szász nép hatása. A nemzetiségek házaiban ritkaság a tornácz, mely pedig családias, otthonos jelleget ad a háznak. A székely házaknál rendszerint körültornáczos a ház s ezt a körültornáczot még csak Zalában és Somogyban találjuk meg. Épp ily jellemző része a tiszta magyar háznak a kontyos és csonka kontyos fedél, melynek egyenes ellentéte a német jellegű oromzatos nyeregtető, mely azonban már egyre divatosabb lesz magyar falukban is, sőt a Székelyföldön is.

Ott, hol a fa bővében volt, különösen a Székelyföldön, a faház volt az uralkodó s lehet mondani, hogy az még ma is; ott, hol kevés volt a fa, vesszőfonásos favázas ház volt a legelterjedtebb, melynek a falát agyagsárral simították le, az Alföldön pedig, hol éppen nagy szűkében volt és van a fa, a vályogfalu ház az uralkodó. Természetesen, a czivilizáczió terjedésével a magyar házak nemcsak karakterükből veszítenek, de egyben az épület anyagában s az építés módjában is szemmel látható a haladás s a mint nem egy példával mutattam, az általános jellegű hármas beosztást is lassanként megdöntögeti az igények folytonos növekedése s a három szobás, konyhás és egyéb mellékhelyiségekkel ellátott paraszt ház ma már nem tartozik a ritkaságok közé. A régi jobbágyfalvakat ma még meg lehet különböztetni ama falvaktól, melyeknek népe nem élt földesúri gyámkodás alatt: feltünik a régi jobbágyfalvakban az egyenlő terjedelemre szabott, katonásan egymás mellé sorakozott telkek s ezeken a házak egyformasága, de már közbe-közbe egyik-másik telek tágul, a régi fa- vagy vályogházacskák helyén cserépfödeles, tornáczos kőházak tünedeznek föl, jelezvén, hogy a felszabadult nép gyarapodik a gazdaságában s nem elégszik meg már a zsup- vagy nádfödeles vityillóval.

Haladás, fejlődés, csinosodás az egész vonalon: ez az a kép, mely a magyar falukon átutazó elé tárul.

A patriarkális életnek, mikor több család lakott egy födél alatt, vége. Ma már ritkaság számba megy, hogy a fiu a szülei házba vigye az új asszonyt: a szegény-rendű legény is azon igyekezik, hogy külön házat építsen, magának szántsa, vesse azt a kevés földet, mi a törvény szerint házassága pillanatától kezdve megilleti. „Kiki magának, mint a lúd”, mondja a példabeszéd s az apának is, ha több fia van, legfőbb gondja, hogy mindenik fia részére külön belsőséget szerezzen, akkorát, hogy azon egy kis gazda elhelyezkedhessen. Csupán a legkisebb fiu marad az ősi házban s ha nincs módjuk a kibővítésre, az öregek még hátra lehető idejökre az egyik lakószobában huzódnak meg, a másik a fiataloké. A leány sem megy szívesen az olyan legényhez, még ha szereti is különben, a kinek külön háza nincs, hisz lám a madárfióka is, a mint megtollasodott, külön fészket ver magának.

Különösen a palócz nép egész a legujabb időkig ház- és vagyonközösségben élt s mikor már úgy elszaporodtak a család tagjai, hogy nem fértek el az apai házban, kezdődött – mint a palócz mondja – a „válakozás”, a ház- és vagyonközösségből való kiválás. Ez a „válakozás” még mindig tart, azzal a külömbséggel, hogy mig régen a család tagjai közös megállapodással osztották el a vagyont, idegen beavatkozás nélkül, ma már többnyire az elöljáróság igénybevételével történik az osztozás. Igen érdekes s méltó a megörökítésre a válakozás módja, a mint azt Istvánffy Gyula az Ethnografia 1898-iki évfolyamában leirja. A válakozást rendesen a család tagjainak nagy száma, de leggyakrabban az asszonynép perpatvarkodása idézi elő. Régen az asszonyi perpatvarkodás vagy egyik-másik fiútestvérnek önállóságra való törekvése még nem volt elég a válakozásra, s az ilyen önállóságra törekvőt a család feje rendesen egy fejszével fizette ki, a markába nyomván: „No hát édes öcsém, menj Isten hirével, ez a tiéd!” Ám mióta bejött a tagosítás s mióta a leány is osztozik a fiúval az apai ingatlanban, nem lehet fejszével kifizetni a „válakozót”. Rendesen őszszel tartották meg a válakozást, mikor már mindent betakarítottak a mezőről. Ezt megelőzően a módosabbak annyi lakóházat építettek a hozzá való gazdasági épülettel, a hány válakozó testvér volt, a szegényebbek pedig házat béreltek. A vagyont a „gazda”, a család legidősebb tagja osztotta fel. Először is a kenyeret szegte el annyi felé, ahány volt a válakozó fiú-testvér, úgy került sor az ingó és ingatlan vagyonra. Földet, kaszálót s minden ingó-bingóságot lehetőleg egyenlő értékű részekre osztottak el s ha ez lehetetlen volt, az, a kinek többet érő jutott, pénzzel kárpótolta azt, aki kevesebbet érőt kapott. A felosztás után az első választás joga a legfiatalabb testvért illette: ez volt az igazságos felosztásnak legfőbb biztosítéka. De ha békességesen nem tudtak megosztozni, akkor a sorsra bízták a döntést: nyilat húztak. (Ugyanígy nyilat húztak osztozásnál a régi székelyek is.) Ma már természetesen – irja Istvánffy – a sorshuzásnál nem nyilakat használnak, hanem lapos pálczikákat és papirszeleteket, amazokra egy-egy számot, emezekre egy-egy „válakozó” nevét irván. Ezt megelőzőleg megállapítják az elosztott részek sorszámát, aztán a pálczikákat és papirszeletkéket kalapba vagy sapkába teszik s azokat a családtól távol álló idegen ember húzza ki sorjában. Így húznak ma „nyilat”, előbb a belsőségekre, azután a szántóföldekre, kaszálókra, majd az egyes gazdasági eszközökre, kocsikra, ekére, boronára stb. Már az élelmiszereket nem a válakozó testvérek, hanem az összes családtagok száma szerint osztják el: fiú, leány egyaránt részesedik azokból.

Mikor a legény (s ez már az egész ország részére szól) házépítésbe fog, (természetesen, szülei, testvérei s az atyafiság segedelmével) rendszerint van már választottja, kit az épülő ház asszonyának szemelt ki s szegényebb rendű embereknél az új ház külső és belső meszelésében már a leány is segédkezik, még ha nem is történt meg a hivatalos eljegyzés. A magyar nép nem ismeri a hirtelen kötött, üzletszerű házasságokat, legalább az ilyen házasság ritkaság s a régi világnak néhol még fenmaradt abbeli szokása, hogy a legény bizonyos summa pénzt ád a leányért (innét az eladó leány s a vő vagy vevő nevezet), éppen az ellenkezőjét bizonyítja az érdekházasságnak: nem hogy a legény várna pénzt a leány szüleitől, ellenkezőleg ő ád pénzt érette. Baranyamegye szentlőrinczi járásában, a hires bodonyi búcsún, mely szeptember 14-ikét, a templom fő-oltárán levő szent kereszt emléknapját követő vasárnapra esik, – olvassuk az Ethnografia 1898. évfolyamában – ma is megtartják a leányvásárt. Itt gyűlnek össze a vidék legényei, itt szemelik ki maguknak a „jövendőbélit” s itt meg is kötik a „vásárt”. Erről a vásárról szól az országszerte ismeretes dal, melyet különben ma már tréfásan oly községekre is alkalmaznak, a hol talán sohasem volt leányvásár. Azt mondja a nóta:

A bodonyi faluvégen

Leányvásár lesz a héten.

Magam is el fogok menni,

Feleséget fogok venni.

És mindjárt jó tanácsot is kap a legény:

Szőkét ne végy, mert beteges,

Vöröset se, mert részeges.

Barnát végy el, az lesz a jó,

Az ám a jó fonó, varró.

A házasuló legények, az eladó leányok már kora reggel ellepik a piaczot. A leányok többen összefogózva sétálnak föl s alá, mutogatják magukat. Itt vannak a fehér gyolcs ruhás, kurta szoknyás ormánysági, a kisasszonyfa-, ózdvidéki, suhogó selyemben járó, ezüst nyaklánczos, jól „kipiktorolt” leányok, s a legények eleinte csak úgy félrehúzódva szemlélik s birálgatják őket. A legény, ha megtetszik neki valamelyik leány, melléje somfordál, rendesen a mézeskalácsos sátornál, hol a leány már válogatja a mézeskalácsot, de világért sem azzal a szándékkal, hogy megvegye: majd kifizeti az a legény, ki szemet vetett rá. Aminthogy oda is somfordál a legény s kezdi a szót: „Ne bántsd rózsám, majd én kifizetem. Hol lakol rózsám?” „Ózdon. Hát maga?” „Én Baktán.” „Tartsa Isten!” mondja a leány. „Veled együtt!” pedzi a legény. Akkor aztán a legény méhsert vesz a leánynak s rá köszönti: „Adjon Isten téged nekem!” „Úgy engedje Isten!” válaszol a leány, ha megtetszett neki a legény. E pillanattól kezdve kéz a kézben járnak együtt, a legény mindent megvesz, amit a leány szeme-szája kiván, együtt esznek, isznak a laczikonyhában, együtt tánczolnak a korcsma udvarán.

Az ilyen ismerkedésből azonban nem mindig lesz házasság. Megesik, hogy a leány csak bolondítja a legényt s mikor a búcsú után hozzá küldi a kérőket, még székkel sem kinálják meg: „kiadnak” rajtuk. De még ha a leány megszerette is a legényt, a kérőknek első ízben kitérően válaszolnak s kétszer-háromszor is oda kell fáradniok. Hadd lássa az a legény, hogy a leány ugyan eladó, de nem elvető portéka. Végre aztán megtörténik a „lefoglalás”, oly formán, hogy a legény lefizeti az alkuban kikötött summát. Rendszerint 40-50 forint a leány ára, de ha szemrevaló, kérnek érte 200 forintot is s a legény, ha teheti, meg is adja. Miért ne? Annyi mintha egyik zsebéből a másba tenné a pénzt. Általában ez a pénzadás, ott, a hol még szokásos, csak formaság, mert valóképpen nem a szülő, hanem a leány kapja a pénzt s házasság után azt a közös vagyon gyarapítására fordítják. Ám ha nem is, vagy csak nagy ritkán köttetnek üzletszerű házasságok, valamint a világ egy népéről, a magyarról sem lehet állítani, hogy a házasságkötésnél az anyagiakkal nem törődik. „Szépséggel főtt káposztából nem lakol jól” – tartja a székely közmondás s ezt sűrűn van alkalma hallani az előbbrelátó szülőktől az olyan legénynek, ki szép, de szegény leány után szalad. És sűrűn hallhatja a székely legény azt a biztatást is, hogy „a jó leány körül jól meg kell tapodni a földet”, a mi annyit jelent, hogy sűrűn kell körülötte forgolódni, kedvébe kell járni. Nem éppen szerelmes sziveknek való tanács, de tapasztalatokon alapuló bölcs mondás ez is: „ha malaczot kapsz a faludban, ne menj disznóért a szomszéd faluba” mondják a Székelyföldön, – vagy: „nem kellett itthon a szappan, elmentek lúgért”, – ez a szójárás „Magyarországon”. Házasuló legényeknek mondják s bölcsen mondják, mert más falubeli leányt, annak családi és egyéb viszonyait nehéz megismerni alapjában s a felszines ismeretség ritkán vezet jóra. Az idegenben kötött s balúl sikerült házasság termetté ezt a gúnyolódó versikét a Székelyföldön:

Csíkból hoztam feleséget,

De nem hoztam nyereséget!

„Ezért kár volt annyi lovat befogni” – így gúnyolódnak a „magyarországiak”, ha az idegenből hozott leány nem szemrevaló.

Nem is hoznak szívesen leányt más faluból s viszont azt sem szeretik, ha a faluból máshová megy a leány férjhez. Ha a statisztika ilyesmivel is foglalkoznék, kimutathatná, hogy a más faluban kötött házasságok nagy része második házasság, vagyis a férfi akár a felesége halála, akár a feleségétől való elválás után megy idegen faluba feleségért.

Talán mondanom sem kell, hogy falun legénynek, leánynak az ismerkedéséhez nem szükséges semmi közvetítés: az utcza porában játszó fíú- és leánygyermekek közt kezdődik az ismeretség, folytatódik az iskolában, hol egy teremben tanul fiú és leány, és folytatódik kint a mezőn, az erdőn, hol néha egy földön vagy egymáshoz közel dolgoznak s bent a faluban, a tánczon s egyéb összejöveteleken, minő a fonó, a kukoriczafosztó stb. Mihelyt a leányka leánynyá serdült, nyitva a ház minden becsületes legény előtt s szombat este öt-hat legény is megfordul egy háznál, mígnem lassanként hol ez marad el, hol az és marad: egy, az igazi. Az, a kihez a leány szive legjobban – húz. („Kinek szive hová húz, – keze, lába oda csúsz,” – mondja tréfásan a népdal.) Csak pipogya legénynek van szüksége házasságközvetítő asszonyokra, vagy nem pipogya a legény, de olyan leányra vet szemet, kinek a kezét megkapni a maga emberségéből nem képes: egy vagy más oknál fogva nem bízik magában.

A 48-diki törvény a nemesség és a jobbágyság közt ledöntötte a válaszfalakat, de mit a törvény ledönt, egyesek, a hol s a meddig lehet, fentartják, s a nemes ember egy hajszállal sem büszkébb a maga kutyabőrére, mint a földnépének az a része, melynek ősei szabadok voltak, bizonyos kiváltságokat élveztek, a maga eredetére, ősi szabad voltára. Kasztok vannak a föld népe közt is s ha ma már nem is olyan feltünő, de ma sem hagyják megjegyzés nélkül, ha „szabad” ember gyermeke összeházasodik jobbágy familiából való ember gyermekével. Sőt a Székelyföldön ma is tartják a különbséget nemcsak a székely és jobbágy között, de a régi lófő (huszár) és gyalogos családok között is, holott valóképpen mindkettő egyformán szabad volt. De elkülönítette egymástól a mód: egyik előbbkelő volt a másiknál, mivelhogy a huszársághoz nagyobb mód kellett, mint a gyalogkatonáskodáshoz. A templomban is külön széke volt s van ma is a lófő és a gyalog familiáknak s külön a jobbágyoknak – és így van az ma is a legtöbb helyen. De lassanként keverednek már a különféle néposztályok s a vagyon ajtót nyit az alsóbbrendű előtt is a „felsőbbrendű” emberek házába. A „familiára”, az eredetre, a „nemzetségre” sokat ád ma is a magyar paraszt, de bizony éppenséggel nem mellékes a vagyon sem. Fontos kérdés, mind a két részről, van-e mit aprítani a tejbe. Az úri renden jelentékenyen több házasság kötődik szegény és gazdag közt, mint a paraszt renden. A napszámos, a cseléd nem is próbál szerencsét a gazdaember házánál, s bizony nagy ritkaság az is, hogy jómódú gazdalegény napszámos- vagy cselédleányt vegyen feleségűl.

Hogy is mondja a nóta?

Szerettelek szeretőnek,

De nem kellesz feleségnek.

Természetesen, a szerető alatt nem szabad azt értenünk, a mit az úri emberek értenek. Nem is legény, kinek nincs szeretője, de olyan „szerető” ez, kit a legény bátran vezethet a pap elé.

De ha az öregeknek nagy gondja is van arra, hogy a fiatalok ne kössenek meggondolatlan házasságot, mert „szépséggel főtt káposztából nem lehet jóllakni”, ez éppenséggel nem a mellett bizonyít, hogy a szerelem mellékes szerepet játszik a házasságok megkötésében. A magyar népköltészet legszebb gyöngyei közé tartoznak a szerelmi dalok s ha ezekben a dalokban nincs is meg az érzésnek az a mélysége, a szenvedélynek az az ereje, mely már bizonyos magasabb fokú lelki műveltséget tételez föl, olvasván e dalokat, a bennük megnyilatkozó érzést felszinesnek éppenséggel nem nevezhetjük. A mi a vadvirág a kert ápolt virága mellett – az a népdal is: egyszerű szivek virága, melyet senki sem ápol a jó Istenen kivül. Gyönge az illata, de a mi van, az természetes. A természetesség, az egyszerű, cziczomátlan közvetlenség, az érzéseknek tisztasága: ez az, mi oly mély hatással van ránk a népdalokban, jóllehet a bennük megnyilatkozó érzelmek nem mélyenjárók. A magyar nép költészete az az üde forrás, a melyhez legnagyobb költőink sem átallottak lehajolni s Petőfi, Tompa, Arany és a többiek megtermékenyültek e forrás vizétől. Való igaz, hogy a mai népköltészet elkorcsosult, miben nagy része van nemcsak az idők változásának, a megélhetés folyton növekedő gondjainak, de azoknak a csinált virágoknak is, melyek különösen a népszinművek révén szerteszét elterjedtek az országban. A csinált vadrózsák összekeveredtek az igazi vadrózsákkal. Ha tehát a szerelmi dalok világánál akarunk bepillantani a magyar nép lelkébe, vissza kell mennünk a régibb keletű dalokhoz s ezt annál is inkább tehetjük, jóllehet a mai népről beszélünk, mert ezek a régibb keletű dalok, hál’ Istennek, még nem pusztultak ki, a szinházakból kikerült mókás dalok mellett élnek s remélhetőleg fognak is élni mindörökké a népköltészet ez igazi gyöngyei. Különösen a kesergő szerelem dalaiban a népköltészet csudaszép termékeivel ismerkedünk meg, melyekhez foghatót kevés nép költészetében találunk s egyikét-másikát a műdalok költői is méltán irigyelhetnék a néptől.

Csak egynehányat állítok ide példaképpen.

Én csak hírül hallom keseredett szívvel,

Hogy az én édesem mással játszadozik.

Ékesen, kegyesen ölelgeti nyakát,

Kláris ajakával csókolgatja ajkát.

Oda sem mehetek, nem is üzenhetek,

Arról azt gondolja, hogy én mást szeretek;

De ha azt gondolja, hamisan gondolja,

Hamis gondolatja el is kárhoztatja.

Csendesen folyó víz télben megaluszik,

De az én bús szivem soha meg nem nyugszik.

Én csak olyan vagyok mint szélvészben madár,

Kit a záporeső elvadászott immár...

Ennek a dalnak szépségét, azt hiszem, csak rontaná apróra szedett magyarázgatása. A tépelődő, tehetetlenül vergelődő szív bús siralma, kétségbeesett jajkiáltása, s ennek a tehetetlenül vergelődő szívnek a haldoklása – felséges szép költeménynyé avatják e dalt, mely, ki tudná megmondani, hol termett...

Szinte a folytatása ennek a következő:

Szivem gyönge szivére.

Testem gyönge testére,

Lehajtom bús fejemet

Fehér hattyu mellére.

Egész falu énnékem

Mind ellenségem légyen,

Kedves rózsám, édes rózsám,

Te léssz a feleségem!

Semmit sem ér a helység,

Ha nincs benne feleség.

Bármit mond a helységem,

Te léssz a feleségem!

De míg az emberek rosszasága, irigykedés, áskálódás még jobban szítja a szerelem tüzét, ím bizonyságunk az alábbi dal is, hogy a különben szerelmes szív lemond magától, felülkerekedik a józanon mérlegelő ész. Mert hiába, nem elég a szépség, a jóság sem elég, szegény ember fiának erős, dolgos asszony kell.

Szél hajtja a malmot,

Víz a vízi malmot,

Szerelem csinálja

A jó barátságot.

Mi haszna szeretlek,

Ha el nem vehetlek;

Oda nem tehetlek,

A hová szeretlek?

Mi haszna, ha szép vagy,

Ha mindig beteg vagy?

Dologra születtél

S nem arra való vagy!

„Szőkét ne végy, mert beteges”, mondja a házasító nóta, s valóban a hány népdal, mind elsőbbséget ád a barnának a szőke felett. A barna az igazi magyar fajta, illetőleg a „se nem szőke se nem barna, ez az igaz magyar fajta” – a mi alatt inkább mégis a barnát kell értenünk.

Nincs szebb virág a rózsánál,

Legények közt a barnánál,

Mert a barna magyar fajta,

Azért kapnak sokan rajta.

Nincs szebb madár a fecskénél,

Barnapiros menyecskénél.

Mert ha ölelni akarom,

Könyen átéri a karom.

Nincs szebb virág a szegfűnél

Leányok közt a szőkénél,

Mert a szőke uri fajta,

Azért kapnak sokan rajta.

Hiszen szereti, szereti a szőkét is de elfelejti, „míg a barnát ölelgeti”.

Elmenten én a szőlőbe,

Ráhágtam a venyigére;

Venyigéről venyigére, –

Fáj a szívem a szőkére.

Elmentem én a tanyára,

Ráhágtam a tökindára;

Tökindáról tökindára, –

Fáj a szívem a barnára.

Onnan menten a csárdába,

Barna babám látására;

S míg a barnát ölelgettem,

A szőkét elfelejtettem.

Ennél még jobban kitűnik a barna és a szőke közt a különbség ebben a dalban:

Kis kutya, nagy kutya,

Ne ugass hiába!

Van nekem szeretőm

Majd minden utczába.

Van nekem szeretőm

Egy utczába kettő,

Szőke is, barna is,

Szeret mind a kettő.

A szőkét nem adnám

Kis Magyarországért,

A barnát nem adnám

Széles e világért!

A képek pazarságával vonja magára figyelmünket e dal:

A fekete holló gyászt visel magáért,

Én is gyászt viselek jegybéli mátkámért.

Jegybéli mátkamért mit nem cselekedném!

Tengersürű habját kalánynyal kimerném,

Tenger fenekében gyöngyszemeket szednék,

Jegybéli mátkámnak gyöngybokrétát kötnék.

Küküllő kövecse kalamáris volna,

Tengersürű habja mind tinta lé volna.

Mezőn mennyi fűszál, mind pennaszál volna,

Fán a mennyi levél, mind papiros volna:

Bánatom’ leírni annak is sok volna!

A titokban szerető szívek aggódása, félelme, hogy a rossz emberek megrontják szerelmöket, szebbnél szebb dalokat teremt:

Szeretlek, szeretlek,

Csak ne mondd senkinek,

Sóhajtok éretted

Egy nap százezeret.

Szeretlek, szeretlek,

Csak ne mondd senkinek,

Míg a templom kövén

Össze nem esketnek!

Mintha ugyanabból a szívből fakadt volna a titkon szerető szív e bús kesergése is:

Szép a tavasz, szép a nyár,

Szép a ki párjával jár.

Járnék én is, s nem lehet,

Titkon vagyok csak veled.

Nincsen nagyobb gyötrelem,

Mint a titkos szerelem,

Mert a ki azt próbálja,

Nincsen boldog órája.

Azt akarják, ne éljek,

Veled ne is beszéljek.

De én attól megélek,

S a hol lehet, beszélek!

Ám a szerető szívek vágya nem mindig teljesűl. S nem az a legnagyobb boldogtalanság, ha két szerető szív nem egyesűlhet, hanem ha egymást nem szerető szíveket „köszörülnek össze”.

Istenem! nagy dolog,

Ki egymást szereti,

Mégis a jó Isten

Össze nem vezeti;

De még nagyobb dolog:

Ki egymást gyülöli,

Mégis két vén asszony

Összeköszörüli.

Nehéz a kis hangyát

Kősziklán nyomozni,

Két kelletlen párnak

Egy ágyban nyugodni.

Mikor ölelni kell:

Karjait fájlalja;

Mikor csókolni kell,

Könyeit hullatja.

Az eddig közölt dalok többnyire a Székelyföldről valók s az erdős, hegyes vidékek népének közös vonását találjuk meg bennük: a méla busongást, csöndes kesergést, némi érzelgősséget. Az Alföld népének szerelmi dalaiban ezektől elütő vonások ragadják meg figyelmünket: szilajság, kötekedés, dacz, szenvedélyesség. Jobb példát erre talán nem is választhatnék e dalnál:

Nem vagyok én adós,

Nekem sem adós más;

Nem bántok én senkit,

Engem se bántson más.

Megverek valakit,

Vagy engem valaki,

De az én rózsámat

Ne szeresse senki.

Vagy levág valaki,

Vagy én le valakit,

De a galambomhoz

Nem bocsátok senkit!

A Magyar népköltés gyöngyei czímű könyvemben külön bokrétába kötöttem azokat a röpke kis dalokat, melyek 2-8 sor közt váltakoznak s melyek némelyike egy-egy talpra esett gondolat verses formában, vagy a szerelmes szívnek egy bús felsohajtása, fohászkodása: ezek nem nóták, inkább amolyan „szálló dalok”, elröppenő sóhajtások, mind megannyi értékes gyöngyei a népköltésnek, világító fáklyái az egyszerű nép szíve-világának.

Hogy mi a szerelem, rövidebben és találóbban lehetne-e megmondani e négysoros dalnál:

Mi magasabb az egeknél?

Mi nagyobb a szerelemnél?

Kit a szerelem körülfog,

Nem kell annak semmi dolog.

Igen, a kit a szerelem „körülfog”, annak nincs kedve semmi munkára, jó magával tehetetlen, testét, lelkét lenyügözi ez a mindeneknél erősebb, emésztőbb érzés: a szerelem.

Hát a gondatlan ifjuságot s az erre következő időt, melynek terhét, gondját csak sejti az ifju, lehetne-e hívebben kifejezni?

A világot csak nevettem,

Míg ennyire felnőhettem;

De hogy lenne majd ezután,

Ha egyszer megházasodhatnám,

Azt most ki nem találhatnám!

Nyilvánvaló, hogy a tapasztalatokban gazdag, öreg elme szülte ezt a jó tanácsot:

Arany-, ezüstért, czifra ruháért,

Leányt el ne végy koszorujáért;

Inkább szeressed jámborságáért,

Előtted való szép járásáért.

Ne nézz a leány tánczos lábára,

Ne hajolj az ő mézes szavára;

Figyelemmel légy indulatjára,

Tanulj szert tenni szíve titkára!

A házasságot nem szabad elhirtelenkedni s bizony nem fölös tanács ez sem:

Jól meggondold, rózsám, elejét, utóját,

Hogy kivel kötöd be két szemed világát;

Mert nem kölcsön-kenyér, hogy visszaadhatnád,

Se nem tarka kendő, hogy megfordíthatnád!

Egyébként ha még olyan jól meggondoljuk is „elejét, utólját,” még mindég érhet csalódás; könnyen megesik, hogy így is, úgy is szenvedni kell a szerelem miatt, ha tehát már szenvedni kell, legalább legyen „miért”.

Szeress, rózsám, csak nézd meg, kit,

Mert a szerelem megvakít;

Szeres, rózsám, csak legyen szép,

Ha szenvedsz is, hadd legyen mért!

És a mindennél nagyobb hatalomnak, a szerelemnek hatalmát lehetne-e szebben, felségesebben megmagyarázni, mint ebben a négy sorban?

Nagy az én rózsám ereje,

Kilencz pandur se bir vele;

De ha az én szavam hallja,

Sirva borul az asztalra!

A büszke, szilaj, erejével nem biró legény, a ki kész kikötni az egész világgal, ím, csak a szavát hallja egy gyönge leánynak s sírva borúl az asztalra. Mintha csak a büszke, daczos lelkű Petőfit hallanók:

Reszket a bokor, mert

Madárka szállott rá,

Reszket a szívem,

mert Eszembe jutottál...

A büszke, kihívó dacz s a hirtelen ellágyulás, szilajság és gyöngédség: e merőben ellentétes érzések igazi jellemző vonásai a magyar nép lelkének, és senki oly hiven nem rajzolta meg a magyar nép karakterét, mint éppen Petőfi a „Faluvégén kurta kocsma” kezdetü költeményében, hol a zajosan vigadó legénység az aludni vágyó uraságnak, ki a hajduját küldi rájok, azt üzeni vissza: ördög bujjék az uradba; de jön egy leány, félénken bekopogtat az ablakon s kéri szépen, csendesebben mulassanak, mert szegény édes anyja beteg és...

Végét vetik a zenének,

Hazamennek a legények.

Ha már az is ritkaság, hogy a legény más faluból hoz feleséget, még ritkább, hogy idegen nemzetbélivel házasodjék össze, akár legény, akár leány. Különösen a német legénynek nincs becsülete s ugyancsak röviden bánik el a magyar leány, ha német legény forgolódik körülötte.

Kérdi a német legény nagy szemtelenűl:

Hallod-e te, barna kis lány?

Hát a szoknyád fodros-e mán?

Felel rá a magyar leány:

Mit kérdezed, német kölyök?

Nincsen ahhoz semmi közöd!

De ideje már, hogy tovább menjek egy lépéssel. Ugy tetszik nekem, nyugtalanul vár már a lakodalmas nép, melynek ez alkalommal én leszek a szószóllója, a család hogy s miként való megalapításának elmondója. Elérkeztem ama pillanathoz, midőn a boldogságtól tuláradó szív kikiáltja az egész világnak:

Haj, rózsa, rózsa, piros vagy!

Hajnali csillag, fényes vagy!

Te pedig, rózsám enyém vagy,

Te pedig, rózsám, enyém vagy!

Ime mindössze négy sor, ebből is kettő ugyanegy s mely sokat mond! „Enyim vagy!” Ebben a két szóban benne van a tán sokat gyötrődött, irigy, rossz emberek ármánykodása miatt sokat szenvedett, az aggódások, kétségeskedések közt vergelődött szív diadalmas ujjongása: Enyim vagy!

Pedig sok minden következik még azután, hogy legény, leány tisztában vannak egymás szerelméről, csakhogy ez a sok minden már csupa formaság. A magyar ember semmit sem szokott suttyomban csinálni, legkevésbé a házasságot: a legfontosabb lépés ez az emberi életben s ezt a lépést a világ előtt teszi meg, hadd legyen módja mindenkinek, a ki igaz szívvel van iránta, megosztani vele az örömét. De a magyar nép régi szép szokásain erős pusztítást vitt végbe a repülve repülő czivilizáczió s bizony nem kimélte meg a lakodalmi szokásokat sem. Nem állíthatom tehát, hogy az a kép, mit a magyar nép lakodalmi szokásairól az olvasó elé rajzolok, a maga teljességében hű képe a jelennek. Legalább is ma már ritkán esik lakodalom, hol, a régi szokásokat híven megőrizve, „megadják a módját”, meg a savát-borsát, s elejétől végig úgy folyjon le, amint azt régibb följegyzésekben olvashatjuk. De viszont még nem jutottunk odáig, hogy figyelmesebb utánjárással teljes képet ne lehetne összeállítani, innét-onnét összeszedegetve a kép részeit. Elmultak a régi jó idők, mikor a „lakodalmi költségvetésben” a pénznek alig volt szerepe, s úgy volt rendjén, hogy lehetőleg minden a háztól kerüljön ki; ma, az igények növekedtével a régi szokás szerint való módos lakodalom sok pénzbe kerülne (bor és pálinka megdrágult, de még a czigány is) s a mai kor egymást űző gyermekének nincs ideje az egy hétig tartó lakodalmazásra. Ám vannak a lakodalmi szokásoknak oly részei, melyek nem kerülnek pénzbe s melyeknek kipusztulását méltán fájlaljuk, mert mindmegannyi világító fáklyák ezek, melyeknek világánál a régi, sőt az ősrégi magyar életnek ha nem is tökéletes, de töredékességében is érdekes képeit pillanthatjuk meg.

A magyar nép gazdasági és szellemi haladása az utolsó pár évtized alatt 1848 előtt még alig remélhetett arányokat öltött, de e haladáson való örömünk nem nyomhatja el a régi jó szokásoknak, a magyar nép őseredeti jellemző vonásainak lassú pusztulásán érzett szomorúságunkat. Lehet-e abban kételkedni, hogy a pogány magyar egy-két száz év során elzüllődik – a keresztény népek tengerében, de ki ne sajnálná, hogy a keresztény hitre való térés az őseredeti szokásoknak, az ősmagyar nép lelki világát visszatükröző pogánykori népköltésnek egyuttal a temetője lett? A vasut, a telegráf, a telefon s az emberi elmének annyi sok találmánya mind terjesztője az anyagi és szellemi haladásnak, de egyuttal pusztitója is a régi időkből itt-ott még megmaradt szokásoknak. A gyors átalakulás e korában nemzeti kötelesség – a régi jónak, a régi szépnek fölelevenítése, kegyeletes megőrzése s a hol lehet, visszaterelni a mai s a jövendő nemzedéket mindama hagyományokhoz, melyek a kivánatos haladásnak nem állanak utjába, s a magyar nép faji, nemzeti öntudatának ébren tartására, erősitésére mégis kiválóan alkalmasak. Ha a magyar nép multjával, multjának hagyományaival szakít, végre is boldogulhat a maga módja szerint, de csak név szerint lesz magyar, a lelkében nem az, s mihelyt ez megtörtént, az országtartó oszlopok körül a legerősebb, ezer év története a bizonyságunk: a legmegbizhatóbb oszlop dől ki...

Közvetlen a polgári házasság behozatala után, székely lakodalomba hívtak s én nem sajnáltam a fáradságot, mentem Budapestről a Székelyföld egyik kis falujába, hadd lássam, milyen a századvégi székely lakodalom. Maradt-e meg valami a régi szokásokból s mi: ez érdekelt különösen. Annak a legénynek a lakodalmába hívtak, kinek üvegtornáczos háza alaprajzát e könyv 16-ik oldalán látta már az olvasó. A ház, a mint láttuk, óriási fejlődést mutat, az unoka háza a nagyapáéhoz képest palotaszámba megy, nem is beszélve a mult századbeli ős egy szobás, nyílt ereszes faházáról. A házban úgyszólván semmi sem emlékeztet a multra, lássuk hát, az élet legfontosabb lépésében, a házasságban mi maradt a multra emlékeztető. Azt előre tudtam, hogy a régi székely lakodalmat már nem találom. A vasút kegyetlenül pusztít mesét, nótát, mindenféle népszokást, viseletet s bizony megtépássza a karaktert is. A ruházkodás dolgában – ez tünt fel először a századvégi székely lakodalomban – valóságos keveredés, össze-visszaság. Ugyanolyan szőrű-bőrű embereket látsz durván ványolt fehér vagy fekete júhposztó és finomabb fajtájú „brassai” posztó nadrágban, zsinórtalan hosszú zeke meg zsinóros rövid „koczogány” mellett városias szabású kaputot, magyar viselet mellett – németet. Mert a mi európai viselet, az mind német a magyar ember szemében. Tánczos mulatságokban együtt láthatjuk a mind jobban pusztuló körmagyart a mind jobban hódító franczia négyessel s a csűrdöngölőt, a székely nép e sajátságos, specziális tánczát, a három lépésű keringővel. Vándor tánczmesterek járják be a nagyobb falukat s megtanítják a jobbmódú legény és leány ifjuságot a „módis” tánczokra. Az asszonyok még fonnak, szőnek a régi mód szerint, de a leányok már varrógépen varrják a városi módit utánzó ruhákat. Már inkább csak a színpadon látjuk az egy fonatban leeresztett hajat, a beléfont rikító színű pántlikával, most már a székely leányok is kontyba kötik a hajokat.

A házasuló legény házánál vagyok. A lakodalmas nép ruhájában semmi „karakter”, semmi egyformaság, csupa össze-visszaság, székelyes és városias viselet összekeveredve, jóllehet rajtam kívül nincs más városi és nincs más „úri ember”. De „belül” mégis mintha mind egyformák volnának, a minthogy azok is s bár sokat felejtettek a régiből, látom az igyekezetet, hogy meg akarják adni a módját, úgy, a mint megadták régen. Benkő János uram, a „szószólló”, egyre szólítgatja, biztatgatja a lakodalmi „gyülekezetet”, hogy induljunk útnak, hozzuk el a menyasszonyt, ha adják. Mivelhogy közel a menyasszony háza, gyalogszerrel indulunk, de hangos jó kedvvel. Két kis fiú jár a lakodalmas gyülekezet élén, kezükben pántlikás pálcza, mit büszkén lengetnek, a nyakukban széles nemzeti szín szalag, s ez már, úgy látszik, újítás: az anyakönyvvezető nyakában is ez van, ettől kaptak kedvet a nyakbavetős szalagra. A czigányok rázendítnek a Rákóczi-indulóra, mely útközben átcsap a franczia forradalmi indulóba, de hát ez a czigány dolga. A legények kurjongatnak, az asszonyok ujjongatnak, s az utcza két oldalán összeverődött népnek kinálgatják a mézes pálinkát, a bort, a kürtös- meg a karikás kalácsot. Közbe-közbe durrogtatnak a régi, módiból kimenő egy- meg kétcsövű pisztolylyal, egyiknek-másiknak a csöve is elrepül, mivelhogy sok puskaport találtak önteni belé s csepűfojtással amúgy istenigazában lefojtották. Bezzeg más a – revolver. Mert ez is van már minden jobbmódú embernek.

Megállunk a menyasszony házának udvarán. Csak a kis vőfélyek meg a szószólló vannak még bent a házban. Attól függ a mi bemenetelünk, vajjon mit felel a mi szószóllónknak a menyasszony szószóllója. Benkő uram beszél. Vájna Ferencz uram le nem veszi a szemét róla, szeme-lelke a szószólló társára tapad, egy szavát is el nem szalasztja, hogy becsülettel megválaszolhasson, szégyent ne hozzon magára s a menyasszonyi házra. Az ajtó nyílásán át kihallik beszédjök s a hogy ezek az emberek beszélnek: ez az egyszerű, cziczomátlan beszédnek a tökéletessége. Formás, kerek, józan, világos. Így még színpadon a mi népünk nem beszélt soha. S mikor a kis vőfély, egy tíz éves iskolás fiú, belekezd a versébe, az ő búcsúztatójába:

Vajda, hegedüdnek álljon meg zengése,

A sarkantyuknak is szünjön meg pengése,

ekkor már mink is bent vagyunk s tanuságot tehetek arról, hogy az érzékeny búcsúztató nem darálódik le értelmetlenül, a hadarással keresve a hatást, a mint azt a színházi előadásokon tapasztalhattuk – lélek van e versekben, értelem, érzés, lendület. A mikor én ennek ellenkezőjét látom a színpadon, boszankodom, mert ime látom most is, hogy a nép nagyon komolyan veszi az életnek ezt a nevezetes fordulóját s nem szégyellem megvallani, hogy engem mélyen meghatott e pillanat, a szülők, a testvérek, az atyafiak könye, sirása. A fehér ruhás, mirtus-koszorús menyasszony sírva borul édes anyja, édes apja keblére, csókolja kezöket, ezeket az áldott, munkától barnult kezeket.

Vége legyen a sirásnak, megyünk az anyakönyvvezető elé, a ki magyar ruhában, kucsmásan (a kucsmán sas toll), nyakában a nemzeti színű szalag, – ünnepélyes komolysággal várja a lakodalmi gyülekezetet. Isten bocsássa meg a bűnömet, a polgári házasságot bölcs és hasznos intézménynek tartom, de a házasságkötés formája, lefolyása egy kissé rideg, talán nagyon is egyszerű. A vőlegény s a menyasszony az anyakönyvvezető asztala mellé ülnek, szembe velük az anyakönyvvezető, ki pontosan beírja a jegyespár által vallott adatokat, aztán egy pár szóval megáldja s figyelmezteti, hogy bár már törvényes hitvesek, menjenek a templomba, kérjék frigyükre Isten szolgájának áldását. Aztán a tanuk aláírják a jegyzőkönyvet – s ezzel vége. Vagy talán csak azért csinálták ilyen ridegnek a polgári kötést, hogy a lélek még inkább szomjuhozzék a templom, Isten szolgájának áldása után? A legnagyobb ritkaságok közé is tartozik s nagyon elvetemedett ember az, ki – polgári kötés után nem megy pap elé. Az ilyen embernek vajmi kevés a becsülete a faluban.

A templomból egyenest a vőlegény házához visszük a menyasszonyt: ott már rég várnak reánk a rogyásig megrakott asztallal, melynek fődíszei a czifrábbnál czifrább házi torták. És a torták kellős közepéből fenyőgaly hajt ki, fenyőgalynak ágacskáin piros rózsák. Piros rózsák, csinált rózsák, de nem a boltból kerültek ki. Ezt már ollóval szépen kivágják a leányok is, ügyesen összebodorítják a leveleket. A lakodalmi ebéd – lukullusi. A mint itt szokták mondani: a mi csak egy „megtojult életről” kitelik, mind asztalra kerül. Mi az a „megtojult élet?” Olyan ház, hol az esztendők során összegyűl, összetolul a vagyon, holmi lakodalmi vendégség nem ejti zavarba. Jóformán minden kitelik a háztól, csak a fűszerféléért szorulnak a boltra, borért a korcsmára, már a szilvórium is többnyire a háztól kerül ki. A „régi jó világban” a sört is maguk főzték. Az étkek sorát följegyzem, hadd lássák, mi telt ki egy székely háztól e század végén. Kezdi a tehénhúsos laskaleves (metélt tészta), aztán jőnek sorjában: sóbafőtt (főtt marhahús) tormás mártással; tészta (farsangi fánk és kürtös kalács); töltött káposzta; bárány pecsenye; ismét tészta (vajas sütemény); malacz-pecsenye; baromfi vegyesen: kappan, kacsa, liba, pulyka. Aztán ismét tészta: száraz fánk (borkorcsolya); torta, madártej (mit is mondott a mesebeli gazdag csizmadia? Mindene van, csak még madárteje nincs! Lám, itt van az is.) S végezetül a férfiaknak – fekete kávé.

Közben, az egyes fogások közt, a kis vőfélyek rigmusokkal mulattatnak. Minden fogásra van versök a régi időből, csak a madártejre nincs... No meg a fekete kávéra. A szakácsné sem feledkezett meg a régi jó szokásról, mivelhogy ez pénzt szerez ő neki. Bekötött kézzel, keserves óbégatással jő be, hogy míg a kását főzte (pedig nem is volt kása, de hát így mondta ezt ősidők óta minden szakácsné), megégette a kezét. Pénz kell, sok pénz kell a doktornak. Hullanak tányérjába a piczulák. Jő a kicsi vőfély s versben jelenti, hogy a czigánynak eltörött a hegedűje. Ha pénzt nem adunk, nem lesz hegedű; ha nincs hegedű, nincs nóta. Ennél sokkal komolyabb körülményre hívja fel figyelmünket a szószólló. Olyan komolyan mondja, szinte el is hisszük, hogy az új gazdának nincs ekéje, holnap pedig szántania kell (a földet ugyan hó takarja még), mivel szánt, ha ekéje nincs? Hullanak a piczulák, a forintok s annyi pénz gyűl össze, hogy három ekét is vehet.

Alig hogy felkerekedtünk az asztaltól (öreg este van már akkor, bár délben telepedtünk le), kezdődik a menyasszonyi táncz. Öregnek, ifjúnak, mind, a ki csak jelen, becsületbéli kötelessége egyszer-kétszer megforgatni a menyasszonyt, kinek már akkor főkötő a fején. A szószólló az asztal mellett ül: előtte két tányér. Az egyikbe a menyasszony, a másikba a czigányok számára dobnak pénzt. Ha a menyasszony kifárad, valamelyik leánypajtása váltja föl egy-két fordulóra, de a táncznak nem szabad megszakadni.

Itt még igazi karakterében láttam az ősi székely tánczot, a csűrdöngölőt. A menyasszonyra nézve ez a táncz jóformán pihenő, ő alig tipeg, a férfi járja, hányva-vetve a szemkápráztató figurákat. S itt láttam azt is, hogy a csűrdöngölő az a táncz, a melyet nem lehet megtanulni. A jó csűrdöngölős tánczos születik, mint a költő. Egy e táncznak a karaktere, de a figurák ezerfélék, a pillanat ihlete adja a tánczosnak a különféle figurákat. A nótára figyel s szinte azt lehet mondani, hogy a láb a figurákat a czigány ujjával egyformán csinálja. Néha azt hiszed, hogy a tánczos lába, a térden alól, kicsavarodik s abban a pillanatban rátoppant a padlóra, hogy csak úgy döng belé. Kicsi fiúkon, 8-10 éveseken láttam, hogy erre a tánczra valóban születni kell. Csipőre tett kézzel, hátra szegzett fejjel, módosan kirakták a figurákat s mindig mást és mást, sokat olyat, mit többé talán soha meg nem csinálnak. Olyan ez a táncz, mint a népdal. Megszületik négy sor, aztán megint négy és jön hozzája sok, sok strófa s mire a végére jut, az eleje elfelejtődik. Születik és meghal, hogy más formában újra szülessék. Ezt a tánczot talán még a vasút sem pusztítja el...

De ha a vasút még nem is pusztította el s talán nem is pusztítja el a csűrdöngölőt, a mai székely lakodalom (s ugyanezt mondhatjuk az egész országra) csak töredékes emléke a réginek. – Még harmincz-negyven év előtt teljes őseredetiségében tartották meg a lakodalmat, különösen a világtól kissé félreeső falukban, minő Oroszhegy, ez a több ezer láb magas hegyen, havas szélén fekvő udvarhelymegyei székely falu is. E falu népe élete javarészét a havasok közt tölti, itt minden gazdának van szállása, itt legeltetik a nyájat, itt csinálják a szénát s csak a hideg télre húzódnak be a faluba. Ekkor esik a legtöbb lakodalom.

Az oroszhegyi lakodalom siratóval kezdődik. Az esküvő előtt nyolcz nappal egybegyűl a falu mindkét nembeli fiatalsága s muzsikaszó mellett, tánczczal búcsúztatják el a házasulókat a legény- meg a leányélettől. A siratóra felbokrétázott, felszalagozott legények hívják meg a vendégeket, vagy ha a leány házánál van a sirató, leányok végzik e tisztet. Ezen a vidám siratón kiki módja szerint pénzt dob egy tányérba, a házasulok számára. A ki jelen van a siratón, természetesen, hivott vendég a lakodalomra is, melyre az esküvő napjának reggelén újra meghívja a vendégeket a lakodalom-behivó. A vőlegény házánál összegyűlt vendégsereg szekereken indul a menyasszonyi házhoz. Elől a vőfény (vőfély) és a násznagy lóháton, utánok a többi legények szintén lóháton, aztán következnek a szekerek. Az elsőn ül a nagy nyuszolyó, a ki rendesen a násznagy felesége (néhol a Székelyföldön czempel asszonynak hívják), a nagy nyuszolyó után két kis nyuszolyó (két leány) s a többi vendégek. Szól a muzsika, durrognak a pistajok, már mint a pisztolyok, rikoltoznak, ujjongatnak a legények, de még a leányok s asszonyok is – ujjujjuju-ú! Így érnek a menyasszonyi ház kapuja elé. Itt megáll az egész vendégsereg, meg a vőfély is, de meg a násznagy uram is. Előre küldenek két legényt: ezek az előköszönök, a kik szállást kérnek a következőképen:

Adjon Isten jó napot, Uraim! Asszonyaim! Örvendünk, hogy Isten ő szent felsége kegyelmeteket e mai szent nappal megörvendeztette. Isten éltesse továbbra is, kivánjuk. És kivánjuk, hogy Isten ő felsége ezen gyülekezetet tegye szerencséssé és boldoggá, apáknak és anyáknak, közel-távol levő atyafiaknak váljék örömükre, Isten szent nevének dicséretére, az egybekelendőknek e világon kedvök töltésére, a jövőben pedig lelkök üdvességére. Édes becsülettel biró Uraim! Násznagy uram a maga honjából kibontakozván, nászával, vőfény és nyuszolyóival jövő útjában van s egy pár óráig szállást kéret, ha sziveskednének megadni és egy becsületes kalauz által ide vezettetni.

Hát hiszen ez szép beszéd, becsületes beszéd, de a menyasszony násznagya mindenféle kifogásokkal hozakodik elő. Nem adhatnak szállást, mert a házat éppen most nyilazzák (vagyis: följebb emelik). Vagy ha nem nyilazzák: éppen most meszeltetik. Aztán vendégeket is várnak. Hanem van a falu végén egy kis ház: húzódjanak meg ott. Vagy talán húzódjanak meg a híd alatt: ott nem éri sem eső, sem hó. De különben is: ő azt sem tudja, hogy a szálláskérők mi járásbéliek? Van-e útlevelök? Hát az előljáróságtól bizonyságlevelök? Végre is a vendégsereg kénytelen a szomszédház udvarán elhelyezkedni s onnét küldenek ismét két követet: ezek a kikérők. Ezek már nyiltabban beszélnek. Emlékeztetik a menyasszony násznagyát, hogy N. N., ki magát a szent házasságra elszánta, e ház gazdájának becsületben felnevelt hajadon leányát magának jövendő házastársul megkérette, a kézfogás, a keszkenő- s a gyűrűváltás meg is történt, sőt a szent hitelés is egy pár tanu előtt (a lakodalmi ünnepséget előzőleg megtörténik az esketés), N. N. tisztelendő úr a hitnek és a szeretetnek arany lánczaival egybekötötte a fiatalokat. És emlékeztetik ezen kívül, hogy a két ágon levő atyafiak a lakodalom napját meghatározták, ez éppen a mai nap. Násznagy uram ezt emlékében tartotta s most nászával, vőfélyével és nyoszolyóival útban vagyon. Ez igen szép beszéd, de a kiadó násznagy megint letagad mindent. Tagadja a gyűrű- s a keszkenőváltás, a kézfogás megtörténtét; tagadja a szent hitelest is; a lakodalom napjáról sem akar tudni, hiszen – mondja – a mi atyánkfiai ennél kisebb dolgokba sem szoktak a mi beleegyezésünk nélkül ereszkedni. Egyébként majd beszél az atyafiakkal s ha azok igazat adnak a kikérőknek, teljesítik a kérést. Erre a kikérők eltávoznak s kevés idő mulva már többen térnek vissza: a jegyhozók, nevezetesen: a kikérő, násznagy, nagy és kis nyoszolyó és vőfély. A kikérő újra beköszönt s előkéri a menyasszonyt, hogy átadják neki a hozott jegyajándékokat. De a kötekedésből még mindig nem volt elég. A kiadó násznagy örvend az ajándékoknak s elő is állít a menyasszony helyett – egy vén asszonyt.

– Nem ez a menyasszony. Nekünk jegyünk is van róla. Ismerjük jól.

Akkor előállítnak egy másik vén asszonyt s csak harmadszor állítják elő az igazi menyasszonyt, a hazait, mint néhol a menyasszonyt nevezik, az asztalfőre ültetik, asszonyrokonai közé, a kikérő pedig átnyujtja a vőlegény ajándékát: főkötőt, csizmát, keszkenőt.

– Ne elég neven, hanem jó neven vegyen, mondja a kikérő a menyasszonynak, mert a vőlegény arra igéri magát, hogy ha Isten ez árnyékvilágban élteti, ezután több ajándékkal kedveskedik.

Azután átadja az örömapának, örömanyának és a menyasszony testvéreinek szánt pénzbeli ajándékot is, s most már a kiadó-násznagytól kalauzt kér, a kivel a még mindig kint várakozó násznépet bekalauzolja. Míg a kikérő a kalauzzal oda jár, átadják a leányos házhoz meghitt vendégsereg ajándékait, miket a menyasszony mellett ülő asszonyok vesznek át s köszönnek meg. És most jönnek a vőlegény vendégei nagy lövöldözéssel, rikoltozással, ujjongással, mintha csak várat vennének be nehéz ostrom után. Előlép a vőlegény násznagya s szól következőképpen:

Isten megteremte a világot, napot, holdat, s mindeneket, mik vannak s teremte szép paradicsomnak közepébe Ádámot, de csakhamar átlátta, hogy élete egyedüliségben haszontalan. Azért aludtában egy oldalcsontját kivevé és abból Évát teremtvén, társul mellé rendelé, hogy az által a világ szaporodnék, a mennyei szentek száma beteljesednék. Miből X. X. uram is átlátván, hogy az egyedüli élet haszontalan, elválasztá magának Isten rendeletéből a házas életet. Járt, kelt, kereste az ő hiányos oldalcsontját, jártában-keltében kegyelmeteknek egy szerelmetes attyokfiára emelé szemeit, azt tekintve, meg is szerette, meg is kérette, el is jegyezte s Isten házában a mai áldott napon magához is csatolta, a hitnek és szeretetnek rózsalánczával. Azért mi, kik itten jelen vagyunk, tisztességgel eljöttünk vőlegény uram megbizása folytán, hogy az ő választott élete párját, kedves szerelmesét vőfély és nyoszolyó kezébe adásra kikérjük.

Elérzékenyülten hallgatja a vendégsereg násznagyuram ékes beszédjét, de a kiadó-násznagy még mindig kötekedik. Megköszöni becsülettel a köszöntést, s azt már ő sem tagadja, hogy Isten rendelte a szent házasságot, de a beszéd többi részére ő választ nem adhat, ott a válasz a – csupor fenekén.

De hol a csupor?

Ez a csupor a kapu mellé ásott rúdnak a tetején ékeskedik. Tessék lelőni onnét, benne a válasz. Nosza neki, czélba veszik, többen rálőnek, de a csupor roppant kicsi, nehezen találják el. Megesik néha a szégyen, hogy valamelyik híres vadászt kell oda hívni a faluból: az aztán lepuffantja. A rúd tetején kendő is szokott lobogni – a czigány számára. Ezt már valamelyik czigánypurdé hozza le s nagyokat kaczagnak a purdé erőlködésén, a mint vissza-vissza csúszik mászás közben, a rendszerint megkent rúdról.

A csuprot lelőtték, de ezzel ellőtték a választ is. Nincs abban semmi. S most a kiadó-násznagy még mindig nem akarja kiadni a menyasszonyt. Mindenféle tréfás kérdéseket, találós meséket ad föl a vőlegény násznagyának.

– Miből lett a czigány?

– Purdéból! – felel a násznagy.

– Ki az, a ki született és meg nem halt?

Fogas kérdés, de erre is válaszol a násznagy:

– Ilyés próféta.

– Hát az ki, a ki egyszer született és kétszer halt meg?

– Lázár, – feleli a násznagy.

– Ki ölte meg a világnak negyedrészét?

– Kain!

– Hol magasabb a föld az égnél?

– A hol Krisztus teste van.

– Miért van az embernek egy nyelve s két füle?

– Mert két annyit kell hallani, mint szólani.

– Mért nem olyan okos az asszony, mint a férfiú?

– Mert Isten Évát Ádámnak nem a fejéből, hanem az oldalcsontjából teremtette.

– Mi a legnagyobb teher?

– A veszekedő házsártos feleség.

– Lehet-e csendes a házasság?

– Lehet, ha a férfi siket, az asszony vak.

Szereszáma nincs az efajta kérdéseknek s násznagy uram ugyancsak járatos legyen a szent bibliában s régibb könyvekben, minő a Szent Hilárius is, mely tele van efféle kérdésekkel, hogy csak felére is tudjon válaszolni. A mely kérdésre ő nem tud válaszolni, vagy más valaki a vendégseregben, a kérdő násznagy maga felel illő áldomás fejében.

A lakodalmas jókedvet fokozzák ezek a fogas kérdések, a találgatások – mikor aztán a násznagy megelégeli a vallatást, a menyasszonyt végre átadja a vőfélynek. A nyoszolyó lányok most virágos pártát tűznek a menyasszony fejére, közben csöndes, bús nótát játszik a czigány: közeledik a búcsúzás pillanata. Ám hirtelen vígra fordul a bús nóta, a vőfély derékon kapja a menyasszonyt, tánczra perdül vele, hadd lássa, tud-e tánczolni a menyasszony, nem sánta-e? Körülötte ólálkodnak a legények s mind azon mesterkednek, hogy elkapják tőle a menyasszonyt. De a vőfély vigyáz erősen, mert nem elég, hogy kinevetik, pénzbeli váltság is jár a menyasszony visszaadásáért. Táncz után félrébb huzódik a vendégsereg, körbe állnak, a kör közepén a vőfély s belekezd a búcsúztató beszédbe. A menyasszony nevében beszél, búcsúztatja apjától, anyjától, testvéreitől, atyafiságától, a szomszédoktól, a leánypajtásaitól. Nem a nép költötte ezt a búcsúztatót, mely némi eltéréssel országszerte ismeretes, kéziratban és ponyván elterjedt mindenütt a hazában. Valamelyik verselő kántor faragta réges-régen, ki tudja, mikor. Költői értéke vajmi kevés, de az élet e nagyfontosságú pillanatában minden sora, minden szava könyet fakaszt a szemekből. Egyszerre elcsendesül a vendégsereg, elhallgat a muzsika, a mint fölcsendül a vőfély hangja:

Vajda! Hegedüdnek álljon meg zengése,

A sarkantyuknak is szünjön meg pengése;

Mert búcsúzásomnak most lészen kezdése,

Legyünk csendességben, míg lészen végzése.

E bevezető után hálát ad az Istennek, ki e mai napra felvirrasztott, majd dicséri Isten szent akaratját, mely az első embernek Évát csudaképpen társul szerzé. Isten törvénye szorosan kivánja, hogy „ki-ki kedves párját magának válassza”, e törvény szerint ő is (a menyasszony) megtalálta régen várt társát. „Első szavát édes apjához fordítja”, ki „izzadással nevelte sok szűk idők voltán;” másodszor fordul édes anyjához:

Ki kilencz hónapig méhedben hordoztál,

Osztán fájdalommal e világra hoztál;

Anyai emlőddel kegyesen tápláltál,

Ily nagy kegyességben leányul tartottál.

Testvéreihez fordulván, arra kéri őket, hogy féljék az Istent s becsüljék meg a szüléket; leánybarátait, kikkel „gyakran voltak nyájasságai”, mindenféle szép jelzőkkel ékesíti fel, elnevezvén „Páris szőlőhegyén felnőtt szép virágoknak, Jerikó mezején termett rózsaszálaknak s Libánus erdein költött galamboknak”. Végül búcsúzik a szomszédoktól, az egész vendégseregtől. Ám az igazi búcsúzás a vers elcsendülése után kezdődik s a vőfély alig tudja kiragadni a menyasszonyt az ölelő karokból. És azután is erősen kell vigyáznia, nehogy a fejérnépek elragadják tőle. Mert az indulás pillanatában az asszonyok próbálnak szerencsét, hátha megcsúfolhatnák a vőfélyt.

Végre felültetik a menyasszonyt a szekérbe, a két nyoszolyó lány közé, nagyot rittyen az ostor s a felkendőzött apró tüzes székely lovak vágtatva iramodnak ki az udvarról. A vőfély szorosan a szekér mellett lovagol, nehogy a menyasszonyt, kihez oly nehezen jutottak, útközben lekapják a szekérről. Muzsikaszó, pisztolydurrogatás, nagy ujjongatás közt halad végig a falun a nászmenet, de csak lassan, mert mindegyre megállítják a kicsődült népek. Im, az utcza közepén, egyik kerítéstől a másikig, szalmába tekert kötelet feszitenek ki, míg ezt ketté nem vágják, nem mehetnek tovább. Alig végeztek ezzel, amott meg hamvas fazekat hajítnak a lovak elé s egy pillanatra megütődve állanak meg a lovak. Szóval: nem lehet végig vágtatni a falun, csak lassú, csöndes menetben lépegetnek, hogy jól szemügyre vehessék a menyasszonyt.

Megérkezvén a vőlegény házához, ott egy szószóló fogadja a násznépet. A kikérő násznagy beszámol az eljárásukról (van miről beszámolni!) s ebből a beszámolóból kitünik, hogy egygyel többen jöttek, mint a hányan elmentek volt. „Már most, ha ide bebocsátanak – mondja a násznagy – jó, ha nem, akkor tovább állunk, mert úgyis az útunkban csaknem minden házhoz behívtak.”

Hogyne fogadnák be, bizony befogadják jó szívvel. A vőfély bevezeti a menyasszonyt, számba adja a vőlegénynek, ki párját az asztal melletti szögletbe ülteti a nyoszolyók közé. A vendégek asztal köré telepednek, falatozni kezdenek, mindenki eszik, csak a menyasszony nem, ő még a szülői háztól való válás fájdalmának hatása alatt áll, nem illik ilyenkor az evés. De nem is ehetik, még ha volna is rá kedve, mert: van ugyan előtte egy fatányér, kés is, villa is, ám a fatányéron étel helyett egy bölcső van, szépen rápingálva: ezzel kinálgatják váltig az iruló-piruló menyasszonyt.

Ez különben csak olyan előfalatozás, az igazi ebéd-vacsora csak ezután kezdődik. Ám előbb a vőfély megtánczoltatja a menyasszonyt, aztán leveszik fejéről a koszorút s ellövik, annak jeléül, hogy többé nem viselhet virágot. Most aztán újra asztalhoz telepednek. A vőlegény a menyasszonyt az asztalfőre ülteti, egymás mellett ülnek, egy tányérból esznek. Elébb azonban a menyasszony ajándékát a násznagy átadja a vőlegénynek (rendszerint selyem nyakkendő és sajátkezűleg varrt ing), nemkülönben a vőlegény szüleinek és testvéreinek is a pénzbeli ajándékot. Az asztal közepén ékeskedik a menyasszonyi kalács, egy nagy czifra sütemény, mely tele van szurdalva aranypillés ágacskákkal, ezeken az ágacskákon apró sütemények, melyekből mindenki falatozik elébb, – így kezdődik a tálalás.

Szavuk sem igen van azalatt, míg esznek,

Természete már ez magyar embereknek,

mondja Arany János. De nem is igen juthatnak szóhoz a vendégek, mert: nemcsak minden fogásnál a vőfélyeké a szó, hanem evés közben is folyton mulattatják vidám rigmusokkal. Mikor a vendégek az asztalhoz ülnek, megkezdődik a rigmusolás s vége sem szakad, míg az asztaltól föl nem kelnek. Kezdi pedig ezzel az első vőfély:

Uraim! az asztal meg vagyon terítve,

Kés, tányér, villával, kanállal készítve.

Az ételeket is elhozzuk sorjába,

Ez a sok legénység nem áll itt hiába.

Nehogy az asztalon az étel meghűljön,

Felmelengetése dologba kerüljön,

Tessék kelmeteknek helyre telepedni,

Úgy is a muzsikás meg kezd melegedni.

Közben behozzák a levest s a mint ez fogyni kezd, újabb rigmusra gyújt a vőfély:

Úgy bizony, gyorsabban forgatom magamat,

Mintha bolhák csípnék a két oldalamat,

Mikor bor áztatja kiszáradt torkomat,

Nem minden szeméten találják páromat.

A vőfélyek mind étel, ital után szaladnak, a kis vőfély rigmusban; kiván jó appetitust, mikor a második fogáshoz nyúl a vendégsereg, aztán, az első vőfély kiáll a szoba közepére s hogy a vendégseregnek annál jobban essék az étel, ékes rigmusban dicsőíti a szent házasságot:

Uraim! halljunk szót! szólok igazságot,

Nem beszélek tréfát, hanem valóságot.

Adjanak hát nekem egy kis szabadságot,

Míg elébeszélem a szent házasságot.

Ádámot az Isten mikor teremtette,

A szent házasságot még akkor szerzette.

Egy oldala csontját Ádámnak kivette,

Melyből Éva asszonyt mellé készítette.

Maga volt a vőfély, az egek királya,

A mint azt Mózesnek szent históriája

Bőven elé mondja, bár kiki vizsgálja.

S ezt minden értelem bámulja, csudálja.

E szent rendelése az egek urának

Tetszett Ádám apánk sok maradékának.

Mint pátriárkáknak s évangyélistáknak;

Páratlan életet kevesen tartának.

Bizony boldognak is lehet azt mondani,

Kit az Úr jó társsal szeret megáldani.

Sok példát lehetne itt előhordani,

Melylyel meglehetne azt bizonyítani.

Boldog, kinek vagyon szép s jó felesége,

Mert a jó feleség a ház ékessége.

Boldog, kit így megáld Isten őfelsége,

Ezt minden elhigye, – itt versemnek vége.

Hanem mit gondolt, mit nem a kis vőfély, im, ő is a szoba közepére áll nagy peczkesen s belecsendít a rigmusba, mely „állandó derültség” közt a házasság ellen beszél:

Állj félre barátom, hadd én is beszélek,

Mert olyan legénytől, mint te, még nem félek.

Magános éltemmel veled nem cserélek,

Élj csak te párosan, én egyedül élek.

Sok szerencsétlenek voltak e világon,

Kik nagy mohón kaptak a szent házasságon,

De utóbb megálltak a szent igazságon,

Hogy egyedül élni legjobb a világon.

Mert a házas élet némelynek kalitka,

Mivel az igaz társ igen nagyon ritka;

Itt van a szivemnek minden belső titka,

Bár fejemre szálljon sok asszonynak szitka.

Ezért dícsőült meg szent Pál is régenten,

Hogy éltét folytatá haláláig szenten,

Nem volt felesége, nem is csalatkozott,

Nem volt az asszonytól neve is átkozott.

Soknak a házasság vagyon nagy kárára,

Nem mindenik talál a kegyes Sárára,

Sem szent Erzsébetre, Mária anyjára,

Sőt talál sok ember hazug Delilára.

Amaz erős Sámson, hogy társa szavának

Hitt mézes beszédü rossz Delilájának,

Halálos sérelmet okozott magának

S az által vége lett élete napjának.

Jobb pajtás, hogy te is meg nem házasodol,

Majd úgy a konyháról nem is gondolkodol;

Majd ott is vakarod, a hol nem is viszket,

Mert a feleséged, minden rosszra kísztet.

De már ezt nem hagyhatja szó nélkül az első vőfély. Nyomban szeretne válaszolni, de neki borért meg ételért kell mennie. Ám bejelenti, hogy válaszol, csak jöjjön vissza.

Megállj, egyszeribe felelek szavadra,

Tudom, lakatot vetsz biggyedt ajakadra.

Szalad ételért, borért s a mint visszajön, kiáll a szoba közepére s ugyancsak megereszti a hangját, hogy a házasság ellen dikcziózó kis vőfély letorkolja:

Hallod-e barátom, állj elé egy szóra!

De nem kérlek ám most borra, sem savóra,

Hanem megfelelek az előbbi szódra,

Hogy megbomlott agyad fordíthassam jóra.

Igaz, hogy Szent Pálnak nem volt felesége,

De nem azért lett ám örök dicsősége,

Hanem mivel példás vala ő szentsége,

Azért leve neki a menny öröksége.

Lám hiszen Judás is nőtelen legény volt,

De hogy mesterétől hirtelen elpártolt:

Felakasztá magát, pokolba is lábolt,

Hol álnokságáért keservesen lakolt.

Rossz Delilája volt, az igaz, Sámsonnak,

De hogy kutyáúl járt, maga oka annak:

Halálos sérelmet nem okoz magának,

Ha nem hisz Delila sok mézes szavának.

Nagy kincs a jó asszony, barátom, a háznál,

Ha asszony nem volna, most te sem papolnál,

Ki tudja, mely ország szélén kuruttyolnál,

Azért hát jobb volna, ha egyet sem szólnál.

Sok példát hozhatnék a históriából,

Mind a régi, mind a legújabb világból:

Mennyi jó származik a szent házasságból –

Látod-e, atyafi, nem vetsz ki sarkamból!

De már erre meg sem mukkan a kis vőfély, egy szava sincs több a szent házasság ellen, mivelhogy annak idején nem írtak az ő számára. És úgy is illik, hogy a versengés a házasságot dicsérő vőfély győzelmével végződjék. Nincs más mód, mint hogy a kis vőfély egyéb versek elmondásában keressen kárpótlást s csakugyan, a hány fogást feladnak, mindegyikre kivág egy rigmust. Így többek közt, mikor a pecsenyét feladja, ezzel a rigmussal csinál appetitust:

Jó a sült pecsenye a vajas kásával,

A sárga répa is a disznó farkával.

A sült pecsenyével itt a vajas kása,

Egyenek, mivel ez az Isten áldása.

Rigmussal adja fel a bort is, melyet Isten „szívvidámításra adott”; a mint ezt „Szent Dávid a zsoltárban mondotta”; rigmussal szed pénzt a szakácsnénak, kinek, „míg künn a kását kevergette, a tűz a jobb kezét nagyon elégette”.

Ennek a számára most erszényt oldjanak,

Garast és petákot számára adjanak.

A pénzen Budáról flastromot hozzanak,

Hogy mérges sebei hamar gyógyuljanak.

Ekkor már az ebéd vége felé jár a vendégsereg, de mielőtt fölkelnének az asztaltól, még a czigány számára is összerigmusol néhány piczulát a vőfély. Mert még csak ezután kezdődik a czigányok igazi munkája. Szegény czigány! Igazán nagy szerencsétlenség történt vele. A hegedűje, melyet minap jól összeenyvezett, most ismét összetöredezett, de meggyógyul a hegedű, csak hányjanak beléje huszast.

Márjást is elveszen, ha huszast nem adnak,

De még inkább örül, ha tallért mutatnak.

Elhiszik neki, hogyne hinnék. Na, megelégszik a garasokkal is. Azaz hogy megelégedett a régi jó világban. Mind fölkerekednek most az asztaltól s a vőfély csakhamar megnyitja a menyasszonyi tánczot. A kiadónásznagy egy sarokban huzódik meg, előtte kis asztal, azon tányér: ebbe dobják a pénzt, kik a menyasszonyt megtánczoltatják. És megtánczoltatják mind. Kézről-kézre adják a menyasszonyt, ezzel a szóval: jóakarat. Mikor a menyasszony mindenkivel fordult néhányat, általánossá lesz a táncz s járják világos virradtig. Most a lakodalmas nép eloszlik, de a menyasszonynak még nincs pihenése: a nagy nyoszolyó bekontyolja a fejét, felfőkötőzi s vezeti az új asszonyt a templomba – beavatóra. A pap megáldja és megkerülteti vele az oltárt (az oroszhegyi nép róm. katholikus): ez a beavatás. És itt még nincs vége a lakodalomnak. A leány szülei, attyafiai s a lakodalmasok is többnyire, mennek a vőlegény házához – kárlátóba. A kiadó-násznagy vezeti a vendégsereget s mikor a kapuhoz érnek, lövéssel adnak jelt. Erre kijőnek a házbeliek s most a kiadónásznagy köszönti: Isten ő szent felsége áldja meg kigyelmeteket. És újra kezdődik a kötekedés. A kiadó-násznagy mondja: Édes jó uraim! Násznagy uram közelebbi utazásában nálunk lévén beszállva, midőn onnét eljött volna, nagy kárunkat vettük észre, mivel egy növendék atyánkfia násznagy uram katonáihoz pártolt. Mi most annak keresésére indultunk.

Felel erre a násznagy nagy ártatlanul: Uraim! Értjük a kegyelmed sérelmeit, hogy elutazásuk alkalmával valami növendék attyokfia elpártolás következtében katonáinkkal eljött volna, de mi erről éppen semmit sem tudunk.

Hanem a kiadó-násznagy nem hagyja az igazát. Uraim! – mondja – mi elveszett atyánkfiának nyomait mindeddig elkisértük s azért kérjük, bocsássanak be keresésére.

Jól van, bebocsátják, keressék. Keresik is, de nem találják: eldugták a menyasszonyt. Hanem megtalálják a parafernumot s örvendezve kiáltanak fel: itt a jele, itt kell lennie! Végre is csak előhozzák a menyasszonyt, ki boldog sirással borul édes szüleinek kebelére. De csakhamar vége szakad a sirásnak, gondoskodik erről a kiadó-násznagy, ki egy tyúkot rejteget a bundája alatt. Vigasztalja a menyasszonyt, hogy ne sirjon. „Ime, hoztam is ajándékot, nem is”, mondja nevetve s az eleven tyúkot előhúzza a bunda alól. A menyasszony utána kap, hogy elvegye, de a násznagy elröpíti a tyúkot, mely nagy sivalkodással vergődik a násznép közt, mignem lenyomják – s délben az asztalra kerül ez is.

(„Hoztam is, nem is” – ezt a találós mondást megtaláljuk a népmesében is s nyilván innét került át a lakodalmi szokások közé. Az okos leányról szól ez a mese. Okosságának híre eljutott a királyhoz is, a ki udvarába hozatta a leányt.

– No te leány, hallottam a hírét a te nagy eszednek – mondotta a király – hát ha csakugyan olyan nagy: az eszed, van nekem a padláson száz esztendős kenderem, fonj nekem abból aranyfonalat.

– Van az én apámnak száz esztendős sövénykerítése – felelt a leány – csináltasson abból nekem felséged orsót s akkor én is megfonom az aranyfonalat.

– Jól megfeleltél az első kérdésre, mondok mást. Van nekem a padláson száz lyukas korsóm, foltozd meg azokat.

– Jó szívvel, csak elébb fordíttassa ki felséged a korsókat, mert azt bizonyosan tudja felséged, hogy semmit sem szoktak a színéről foltozni, hanem a visszájáról.

– Okos volt a második felelet is. Még adok egy kérdést s ha erre is megfelelsz, itt a kezem, feleségül veszlek. Azt mondom, hát: hozz is, meg ne is, legyen is, meg ne is.

Gondolkozott egy kicsit a leány, azzal kifordult az ajtón, ment a konyhába, ott a szakácsnétól kért két szitát. Aztán ment az udvarra, ott éppen röpködött egy sereg galamb, megfogott egyet, a két szita közé tette s így ment a király színe elé:

– Itt van, felséges királyom.

Fogja a király a szitát, hogy nézze meg, mi van benne. Abban a pillanatban a galamb kiröpült.

– No lássa, felséges királyom, hoztam is, nem is, volt is, nem is.

Természetesen, a király feleségül veszi az okos leányt.)

A „hoztam is, nem is” tyúkos lakomával s az ezt követő tánczczal aztán befejeződik az oroszhegyi lakodalom. Azaz hogy ilyen volt az még harmincz év előtt...

Búcsút veszek az oroszhegyi lakodalomtól, megyek tovább s betekintek még más lakodalmas házakhoz is, nem azért, hogy külön-külön leírjam azokat, hisz nagyjában sok a hasonlatosság és az egyformaság nemcsak a más-más vidéki székely, de a székely- és magyarföldi lakodalmak közt is. Bepillantok azért, hogy azt, a mit nem láttam az oroszhegyi lakodalomban (melynek őseredetisége nyilvánvaló), hozzá vegyem s így lehető teljes képet adjak a mi népünk lakodalmi szokásairól.

Ime, mindjárt az Oroszhegytől nem messze eső csíki és gyergyói községekben több nevezetes eltérést találunk. Így a templomban, midőn a pap a vőlegényt és a menyasszonyt felhívja az előlépésre, a vőfély hirtelen a menyasszonyhoz lép s néhány fületlen gombot vagy pénzt igyekszik a markába csusztatni, de a leány nem fogadja el s halk hangon mondja, hogy: nem pénzért, nem ajándékért akar vőlegényének felesége lenni. Templomból kijövet a násznagyok meghívják a vendégeket „egy pár Szent Jánosra”. Ez a „Szent János” nagy fonatos kalács s lakoma alatt a felköszöntők rendszerint a Szent Jánosra való hasonlattal kezdődnek, így: „Valamint Isten a Szent Jánosokat megáldotta az ég harmatjából, a föld zsírjából, úgy áldja és termékenyítse az új párt.” Költői szép beszéddel mutatja be a menyasszonyt a násznagy, midőn belépnek a vőlegény házába. Elmondja, hogy mint találták „czipruspartok vize mellett ezt a kis galambot, melyre vőlegény uram ráismert, mivelhogy jegye van rajta. Vőfély uram és nyoszolyó asszonyom kezet tettek rá, szárnyuk alá vették s ide vezették – fogadják szeretettel”. A vőlegény kapuja előtt fenyőfákat tűznek ki s a menyasszonyi ház lakodalmas népe, midőn kárlátóba jön, ezekről ismeri meg, hová szállott az ő galambocskájok. „Csak hosszas fáradság után akadtunk a nyomára – mondja a násznagy – de e ház előtt oly jelt találtunk, milyet Noénak örömére vitt volt a galamb a bárkába. Mi is a zöld ágat látva, örömre fakadtunk. Mutassa meg tehát a gazda a kis galambot, ha a kibocsátott jegygyel van-e vagy pedig maguk jegyére változtatták. Ha meg nem ismernők, engedelmet kérünk.” Ekkor három, lepedővel betakart asszonyt ültetnek ki a szoba közepére s van nevetés, ha nem találják meg elsőre a menyasszonyt, a „hazait”, a mint itt a menyasszonyt nevezik. De csudálkoznak, szörnyülködnek a keresők is, mikor meglátják a „galambocskát”. Mit csináltak vele! „Ép fejjel jött el s most a feje bekötözve!” Ugyan mi baja eshetett?...

A csíki székelyek szomszédságában lakó gyimesi csángóknál az első lépés igen érdekes. Rendszerint a leány hívja meg a legényt látogatóba, vagy mint a székelyek általában mondják: guzsalyosba, vagyis: a legény nem mehet éppen ahhoz, a kihez akar, hanem a ki meghívja. Így kezdődik a viszony s ha jól kiismerik egymást, egybekelnek. Itt is nagy szerepe van a Szent János kalácsnak, mely hogy mennél nagyobb s mennél szebb legyen (virágokkal, tojásokkal, aranypillés díszekkel felcziczomázva) erre nagy gondja van az örömanyának. Külön csángó szokás az örömpohár, a „Deus pohara”, mely egy pereczczel koronázott pálinkás üveg: ezt adja ki az örömapa a menyasszonynyal megérkező s az ajtó előtt várakozó vendégeknek, annak jeléül, hogy bejöhetnek, szivesen fogadják a magukkal hozott galambocskát.

A Nyikó vidékén, Udvarhelymegyében, régebben fehér köpönyeges legények vezették a nászmenetet, utánok négy, néha hat ökör által vont szekér a menyasszony parafernumával, ezt követte a menyasszony és a nyoszolyók s a többi vendégek kocsija. A menyasszonyi hozományt vivő ökörszekér magában is érdekes látni való. „A jármok rendszerint – olvassuk Orbán Balázs Székelyföldjében – a metsző művészet remekei. A magas járompálczák, a kifelé hajló bordiczák (a jármot összetartó két lapos fa) egészen metszések, virágok és arabeszkek csinos fonadékával elöntve, vörösen és zölden kiszinezve, igen díszes ékítésűl szolgálnak. Ily ékes metszésekkel díszlik a jármot tartó tézsola-fő (az a felfelé hajlított fa, melynek segélyével a járom a rudhoz van erősítve), ilyen a díszszekérnek tengelye, lőcse és a lajtorja fogai is. Az ökörfogat iránt való előszeretet – mondja Orbán Balázs – keletről veheti eredetét, hol még most is a háremek szép hölgyei leginkább kedvelik az ökör által vont kocsikat s azon a kegyeleten is alapulhat, melylyel a földmívelő székely a szarvasmarha iránt viseltetik.”

De van ebben egyébnek is része. Annak, hogy lassan és méltóságosan halad az ökör, s nem kell félteni a portékát a romlástól. No meg: jobban szemügyre vehetik a nézők a menyasszonyi hozományt.

A nyikó-melléki lakodalom speczialitása a – prémes. A prémes kerék formájú kalács, melynek külső kerületét tésztaszeletek szegik, belső területe pedig ki van koczkázva. Ezeket a koczkákat s a külső kerületet tele szurdalják arasznyi magas vesszőcskékkel: e vesszőcskéket nevezik – prémnek. A vesszőcskék tele vannak aggatva apró süteményekkel, csemegékkel. Az így feldíszített prémessel s a vele járó mézes pálinkával kinálja a násznagy a menyasszony s a nagy- és kis-nyoszolyók nevében a vendégeket, ilyen formán: menyasszony asszonyom (vagy nagy- és kisnyoszoló asszonyom) jóakarata: tessék részesedni belőle. S fogadják a vendégek e szép szavakkal: Ó mint megtermettek ezek a fák! Legyen az új pár élete is minden jóban ilyen termékeny!

A Brassóval szomszédos Hétfaluban a mennyegzöi tűz az, mely külön figyelmet érdemel. A lakodalmat rendesen kedden tartják s hétfőn estére a vőlegény meg a menyasszony kapujában is nagy fenyőszálat állítanak fel. Ha más falubeli vetődik erre, tudja a fenyőszálról, hogy melyik a vőlegényi, melyik a menyasszonyi ház, mert amott a fenyőszál ágait csupa gazdasági eszközökkel ékesítik fel: fejszével, cséppel, ostorral, lőcscsel, furuval s mi más egyébbel, emitt meg mindenféle cserépedénynyel, rostával, szitával stb. stb. Ám ennél sokkal érdekesebb, hogy mind a két udvaron fenyőágakkal körül tüzdelt szabad tűzhelyet rögtönöznek: itt sütik, főzik a lakadalmi ebédet. Kedden reggel megjelenik a lakodalmas háznál a tüzcsináló férfi s meggyujtja a mennyegzői tüzet. Vajjon nem pogánykori emlék-e ez? (Hasonlókép igen érdekes a palóczoknál a „menyasszony-porkolás”, mely szintén a pogányhitű ősök idejébe vezet vissza. A rendesen virradtig tartó menyasszonyi táncz után, a vőfély egy jó csomó szalmát visz a falu közepére, megy a násznép is a násznagy vezetése alatt, muzsikaszó mellett, a vőfély meggyujtja a szalmát. Régen a menyasszony hajából levágtak egy pár fürtöt s a szalmatűzbe dobták, a násznép meg körültánczolta a tüzet. Újabban a menyasszony megváltja a fürtjeit kalácscsal, borral, pálinkával, mit a tűz mellett tánczolva fogyasztanak el.) De nemcsak a tűznek, a viznek is van szerepe. Mikor a nászmenet a templomba vonul, ott állanak a gyermekek sorban egy-egy kártya-vizzel: az áldáskivánás néma jelképe itt a viz s a vendégsereg egypár krajczárral jutalmazza a gyermekeket. S ha véletlenül midőn a násznép kijön a templomból, szekér haladna át az úton, az asszonyok megállítják, vizzel leöntik a kerekeket, nehogy az elfutó szekérrel az áldás is elfusson az új pártól. Kedves, régi szokás az is, hogy ebéd alatt a házastársak, a legények és leányok nemkülönben, a vőfélyektől egy-egy falat hust, kalácsot, vagy valami csemegét küldenek egymásnak. Villára szurják s virággal ékesítik a küldeményt s üzennek is egypár kedveskedő vagy ingerkedő szót. A férj például kopasz csontot küld a feleségének ezzel az üzenettel: annyi rosszakarót, mint a hány husfalat e csonton. Az asszony meg hust küld ezzel a verses üzenettel: Vért csinál a meleg hus, ne légy, uram, olyan bús. A menyasszonynak szóló ajándékokat e szavakkal szokták átadni: „Én tőlem sok, Istentől kevés.”

A háromszéki lakodalom nagyjában megegyezik az udvarhely- és csikszéki lakodalmakkal, a mi eltérés van, az inkább a felekezeti különbségből ered. Följegyzésre érdemes, hogy Háromszéken a nyoszoló aszszonyt czempel asszonynak is hivják s mert a czempel asszonyok kötelessége a parafernumos szekerekre való vigyázás, vagyis, hogy a menyasszony portékájában semmi kár ne essék, valószinünek tartom, hogy a czempel atyafiságban van az alföldi czompóval, a ki hivatásra nézve különben – bábasszony. Amaz a menyasszony javai fölött őrködik, emez az asszony élete fölött a legválságosabb pillanatban: megvan hát köztük az atyafiság.

Még csak Aranyosszékre s az érdekes Toroczkóra pillantok be, hogy aztán átmenjünk a Királyhágón „nagy Magyarországra”. Az aranyosszéki lakodalomban a szálláskérés, az ezzel járó kötekedés versenyez érdekességben az oroszhegyivel, sőt azt felül is mulja, mert a vendégsereg bevonulása a menyasszonyi ház udvarára önkéntelen a régi harczias világot juttatja eszünkbe, midőn az ostromló ellenség hosszas küzdelem után diadalmasan beront a feladott várba. Az előre küldött szálláskérő pisztolylövéssel jelenti megérkeztét, mire a menyasszonyi háznál egybegyült vendégsereg kicsődül a kapuhoz. Élükön a gazda, a vezér. Az előköszönő szállást kér s a gazda hajlandó is volna adni, mert hiszen „Istené a szállás”, de gyanut kelt benne a szálláskérő czifra öltözete, passzust kér tehát.

– Jól van, – mondja a szálláskérő – bemutatjuk a passzust, mihelyt az egész gyülekezet megérkezik, mert az a vezérnél szokott lenni.

– Mi a! – ütődik meg ezen a ház gazdája, vezére – hát kentek egész táborral jőnek? Hát akkor elég széles a határ, ott táboroljanak, a jószágomra ugyan be nem bocsátom. Elmehet kend. Isten megáldja.

A szálláskérő visszamegy az üzenettel, s csakhamar ott nyüzsög a tábor a kapu előtt. Pisztolylövés jelenti megérkezését. Erre ujra kimegy a gazda-vezér s utána az ő serge a kapuhoz. Ámul-bámul a nagy tömegen s kérdi: mi járatbéliek lennének?

– Hogy mi járatbéliek volnánk, azt késő volna lebeszélni – felel a vezér. – Hogy igaz emberek vagyunk, itt a passzus, bizonyitja.

– Hol van a passzus, hadd lám.

– Jere fiam, – szólít meg egy lovas legényt – mutasd meg a passzust.

A megszólított legény erre elé ugrat, de hirtelen visszafelé ül, a lovát is megfordítja, a farkát fölemeli s mondja: tessék elolvasni, itt a passzus, bátyám uram. Kaczag ezen mind a két fél, csak a menyasszony násznagya nem, ő nem veszti el vezérhez illő komolyságát, sőt mintha haragra lobbanna.

– Úgy látszik, – mondja – előállott a népvándorlás, mint Átilla első királyunk idejében. Ennek elibe senki sem állhat... de mégis, a míg lehet, meg nem adom magam. Tágas a mező, Isten áldja kendteket.

– Nem elég ez nekünk, – vág vissza a vezér – egy percz is késő. Vágja be kend, vőfény uram, a kaput, ha úgy beszél őkegyelme. Osztán menjen panaszra. Megfelelek én, legyen az akárki.

A vőfély csakugyan ki is nyitja a kaput s a násznép pisztolylövöldözéssel, hatalmas diadalujongással nyomul be az udvarra. Mit tegyen a menyasszony násznagya? Enged az erőszaknak. Im, benyomulnak a házba is. De lám megváltozott a győztes sereg képe. A vezér nagy tisztességtudással köszönti az elfoglalt vár népét. Kisül, hogy nem szállásért jöttek, hanem egy hajadon leányért, akit Isten a vezér egyik barátjának házastársul rendelt. Itt kell lenni annak a hajadon leánynak, akit ők keresnek, bizonyság az a csillag, melynek világa ide vezérelte. A rendes kötekedés, alakoskodás után végre előkerül a menyasszony. A lakodalom további folyásában mindössze még az a tréfás szokás érdemel külön megjegyzést, hogy az ebédnél a menyasszony elé a kakas tarajos fejét teszik, a vőlegény felé meg a tyukot, annak is a – hátulját, jelképezvén ezzel az olyan házasságot, hol az asszony az úr a háznál.

De ha Aranyosszéken vagyunk, nem mehetünk el addig innét, míg Toroczkó érdekes népének lakodalmával is meg nem ismerkedünk. A festői viseletü, német bányász-népből tiszta székelylyé vált toroczkói nép sokat megőrzött ősrégi szokásaiból, de természetesen, a szomszédos székelység hatása is meglátszik egyik-másik szokásában. Toroczkón az eljegyzés alkalmával a menyasszony csinált virágbokrétát tűz a vőlegény kalapjára, a vőlegény meg szalagcsokrot a menyasszony pártájára s ezt viselik az esküvő napjáig. Az esküvőt pár héttel előbb a templomban kihirdetik s a legény- és leánybarátok aznap ellátogatnak a vőlegény és menyasszony házához szerencsekivánásra és – mézes törökbuzára. Ezzel vendégelik meg a szerencsekivánókat, a kik meg viszonzásul a lakodalmi vendégséghez szükséges fűszereket megtörik, hogy azzal is kevesebb dolga legyen majd a szakácsnénak. A harmadik templomi kihirdetés vasárnapján este a menyasszony szülei búcsuvacsorát adnak. Tyukos vacsora ennek a vacsorának a neve, mert minden meghivott vendég egy-egy tyukot visz s melléje egy somodi-nak nevezett nagy, gazdagon füszerezett rétestésztát, mely kitünő borkorcsolya. Nevezik ezt a vacsorát ingyenes vacsorának is, melynek végeztével tánczra kerekednek, majd elmennek a vőlegényi házhoz, hol szintén javában áll a táncz már szombat este óta s ott folytatják a legény- és leányélet búcsuztatóját. Itt, a vőlegény házánál, már szombat este magas póznát tűznek a kapu sarkához, a kapu tárva-nyitva, az ételeket az udvaron sütik-főzik, éppen mint Hétfaluban, jöhet boldog-boldogtalan, mindenkit jó szivvel látnak. Ehetik a mennyi belefér, ám bort csak pénzért kapnak. Külön vállalkozik a bormérésre valaki ez alkalommal, csapra üt egy hordót, s méri a bort aztán a lakodalom ideje alatt is, mely tulajdonképen hétfőn kezdődik. Hétfőn reggel vőlegény és menyasszony kölcsönösen elküldik egymásnak a nászajándékot, amaz szives csizmát, selyem csipkés kötényt, fejfátyolt, emez nyakkendőt, selyemvarratos inget és igazi virágbokrétát. Vecsernyekor mindkét háztól templomba indul a násznép, szépen sorjában, párosával, elől az öregebb vendégek, aztán a fiatalabbak, egy kitüzött helyen találkoznak s úgy vonulnak be együtt a templomba. Esketés után ugyancsak párosával indulnak vissza, de a rend csakhamar felbomlik, mert kiugrik a sorból a kalácsos ifju, rendesen a legjobb futó legény s magasan kerengetve egy nagy kalácsot, elrikkantja magát: Itt a menyasszony kalácsa! A ki el tudja venni, adja át neki: azé lesz a menyasszony ajándéka s egyéb jutalmát is kapja! Nosza, utána! Megfutamodnak mind a legények, üzik-kergetik a kalácsos ifjut, boldog, büszke, a ki utóléri, elfoghatja. Ezé a menyasszony ajándéka. A lakodalom további lefolyása egészen megegyezik az eddig leirt székely lakodalmakéval. A menyasszonyhoz ügygyel-bajjal jutnak, hosszas kötekedés, akadékoskodás után s ami se nem székely, se nem magyar: a bornak a megfizettetése. Ez határozottan német szokás. Mig a székely és magyar lakodalmaknál a menyasszony tánczáért fizetnek, itt a borért, de rendszerint a befolyt nyereségből tehenet vesznek a menyasszonynak. A toroczkói lakodalom különben nagyon pazar, költséges. Azaz, hogy volt a régi jó világban, mikor még nem ütött be közéjök a bányászat hanyatlásával a szegénység. Akkor egy lakodalmon rendszerint elfogyott egy vágómarha, tizenkét véka buzaliszt kalácsnak, ugyanannyi kenyérnek, ezenfelül a temérdek majorság, tojás, füszer s száz-százötven veder bor!

A Székelyföldről a nagy magyar Alföldre visz lakodalmas utunk s itt mindjárt oly szokással ismerkedünk meg, mely a székelyeknél ismeretlen: a legény almát küld választottjának. Ha a leány elfogadta az almát, ez annyit jelent, hogy szereti a legényt, mehet a násznagygyal megkérni a kezét, nem utasítják el. Nagy valószinüség szerint, török eredetü ez a szokás, a török hódoltság idejéből, a mint azt már megírtam könyvem első kötetében. Ebből a szokásból hajtott ki az ismert csulfolkodó nóta is:

Három alma meg egy fél,

Kérettelek, nem jöttél.

Ha nem jöttél, ott vesztél,

Lányok anyjává lettél.

A török nép hite szerint az almának termékenyitő hatása van s az alföldi nép is nyilván ezt tulajdonit annak, midőn a jegykendős rud hegyébe szúrt aranyporos almát kettészelik s felét a menyasszony, felét a vőlegény eszi meg.

De nem elég a leány hajlandósága, ki kell tudni előre a szülők szándékát is s erre rendszerint két asszonyt kér meg a legény, kiknek a hivatalos neve: pemet-asszony. Ha ezek biztató üzenettel jönnek vissza, megy a legény a násznagyával és egy legény pajtásával, kinek kulacsos a neve, mivelhogy boros kulacs a nyakában s ha jó szivvel fogadják a leányos háznál, kiakasztja nyakából a kulacsot, megkinálja a vőlegényt, ez átadja a leánynak, az is iszik belőle, ez ismét visszaadja a vőlegénynek s így hajtanak legény és leány háromszor a kulacsból, úgy kerül sor a többi jelenlevőkre.

A kézfogót megelőzi a kézadás a pap előtt, innét – a papi háztól – térnek aztán a lányos-házhoz, hol gazdag vacsora vár a vendégekre. A vőlegény pénzt ad a menyasszonynak, a leány jegykendőt, de ha felbomlik a jegyesség, csak a leány küldi vissza a pénzt, a legény nem a kendőt. Megtartja és mikor más leánynyal lakja lakodalmát, azt a kendőt piszkafára kötik, s a lakodalmas népség többször elhajtat a volt menyasszony háza előtt, nagy kurjongatással s hogy boszantsák a hűtlent, ha sáros az utcza, a sárban is meghurczolják. Szokás az is, de inkább csak a katholikusoknál, hogy a jegyváltástól az esküvőig vőlegény és menyasszony egy-egy ezüst pénzdarabot hordanak a csizmájuk talpában, nehogy valaki megrontsa őket.

Násznagynak, vőfélynek nagy a szerepe itt is s mikor esküvő napján a menyasszonyért mennek, nem marad el a rendes kötekedés, melyet általános magyar szokásnak mondhatunk. A vőfély csengő rigmusokban mondja el, hogy a vőlegénynek nemcsak szép mátkája van itt, de van annak „szép felvetett ágya” is, van ám még ládája is, melyet itt nem hagyhatnak, akár ha kivánják, váltságot is fizetnek érte. Bizony nem is adják váltság nélkül, mert sokat fáradtak, vesződtek, míg „összecsöpörgették”, elébb hát „lássunk pénzt”. Hiszen ha csak látni akarnak, láthatnak. A vőfély kikotorász a lajbi zsebéből egy krajczárt, megmutatja s azzal – visszateszi. Ohó! nem úgy értették. Adjon pénzt! Jól van, ád. Most meg egy összegyürt papirost halász ki a zsebéből, azt átadja, a násznagy uram gondosan kigöngyölgeti, de mit látnak szemei! Egypár fületlen gomb gurul ki a papirosból. – Pénzt, pénzt, igazi pénzt! Hát ad neki igazi pénzt: egy krajczárt. Ez nem elég. Kicsi. Nagyobbat! Ujra kotorász, a zsebében s kihalász belőle egy régi két garasost. Ez már csak elég nagy, ennél nagyobb nincs. Ezzel aztán megelégednek. Míg oda bent így kötekednek, a künn rekedt násznépet a fonó-asszony mulattatja, a ki rendszerint női ruhába öltözött tréfás, bolondos férfi. Leül egy rokka mellé, s szinte beleizzad a nagy igyekezetbe, de még inkább a nagy dicsekedésbe, hogy ő ilyen meg amolyan hires fonó-asszony, de olyan hires, hogy:

Az idei s a tavalyi

Talán van egy pászma...

No, igazán sokat font. És ő özvegy asszony. Bezzeg jól imádkozott, a ki őt feleségül veszi: tejbe-vajba fürösztgeti, hasábfával kenegeti...

Most még csak a menyasszony ágyát és ládáját viszik, másnap reggel jönnek a menyasszonyért, kit egyenesen a templomba visznek. A menetet az elzáró asszony nyitja meg, utána a menyasszony, a két nyoszolyólány s a vőlegény két vőfély között. A menyasszony a nyoszolyólányokkal az első padba ül, az elzáró asszony a pad szélére, s mikor esketésre kerül a sor, a vőfély oda megy, meghajtja magát az elzáró asszony előtt. Erre kilép az elzáró asszony, utána a menyasszony is, kit a vőfély az urasztala elé vezet, hová elébb a vőlegényt vezette volt. Esketés után a templom ajtaja előtt a vőfély ujra kikéri a menyasszonyt s úgy viszik a vőlegényi házhoz. A lakodalmi ebédet rigmusokkal füszerezik a vőfélyek s e rigmusok többnyire azok, miket már a székely lakodalmaknál közöltem. A vőfélyeknek három-négy legény segédkezik a tálalásban, ételhordásban, kiket talpalóknak, talpon állóknak vagy főnforgóknak (Székelyföldön fönjáróknak) neveznek. Áll pedig a lakodalmi ebéd rendszerint ebből: leves, marhahus mártással, töltött káposzta, savanyu becsinált, csirke- vagy juhpaprikás, baromfi pecsenyék, tejbefőtt kása; kalács (fonatos, kulcsos, kontyos, buzakalász-kalács); sütemények (torták, mákos, diós, czukros sütemények, kürtös fánk, laposfás béles) végül gyümölcs és fekete kávé.

A vőfélyeken kivül, kik alig fogynak ki a rigmusokból, fontos szerepe van a bánáti násznagynak, más néven kunkapitánynak. Tréfás, bolondos ember ő kigyelme, ott ül az asztal alsó végén, a sarokban, abroszszal leterített boros hordó mellett (ez a bánát) s az a hivatása, hogy minél több tréfát eszeljen ki a vendégek mulattatására. Igy pl. szivrehatóan kesereg, hogy a szeretője megcsalta, de nem is él tovább ezen a szomoru világon: megöli magát, még pedig tüzhalállal. Egy szál gyertya a kezében, ezt a vendégek szemeláttára meggyujtja és lenyeli. A tájékozatlanok sikoltnak, szörnyüködnek, mignem kisül, hogy almából volt kifaragva a gyertya, a bele pedig – dióbél!

E közben a menyasszony feje konty alá kerül (Baja környékén – írja Baksay – a kontyfeltételt feltekerőztetésnek, Hajduságban kontyolásnak, Mátyus-földén felbujázásnak mondják) s kezdődik a menyasszonyi táncz. Néhol tányért, máshol rostát tesznek az asztal közepére: ebbe dobják a pénzt a menyasszony számára. Ott, hol rostát tesznek az asztalra, rostatáncznak is nevezik a menyasszonyi tánczot. Nyilván ősrégi szokás, hogy míg a menyasszony tánczol, a nyoszolyóasszony égő gyertyát tart a kezében. Néhol a násznagyok tánczolják körül a menyasszonyt égő gyertyával, másutt meg a menyasszony fáklya világa mellett járja be a vőlegény házát, vagy ismét az udvaron gyujtanak szalmatűzet s annak világa mellett vezetik be a házba: mindezek a szokások vajjon nem annak az időnek emlékei-e, mikor még a tűz különös tisztelet tárgya volt?

A menyasszonyi táncz után általános lesz a táncz, járják reggelig, de közbe-közbe a vőfélyek, a bánáti násznagy (néhol izgáncs) s általában a fiatalság különféle játékokkal mulattatja a násznépet. Ilyen játék: a temetkezés. Egy legényt lefektetnek a szoba földjére: ez a halott. A bánáti násznagy vagy valamelyik vőfély elővesz egy kalendáriumot s mintha abból olvasna, keserves szavakkal elbúcsuztatja a „néhait”, felolvassa a testamentumát is, elősorolván, hogy kinek mit hagyott. Itt aztán tág tér nyilik a jóizü elmés mondásokra. Szintén ilyen tánczközi mulatság a pitlis malom is. Kinn az udvaron két székre deszkát tesznek s arra fektetnek egy legényt. Ennek az álla alá korpával töltött zacskót dugnak, a kezébe pedig egy darab fát nyomnak, aztán leterítik fehér lepedővel: kész a malom. Most beviszik a szobába, ott leteszik s kezdődik az őrlés. A letakart legény a fával ütögeti a szék lábát, ezzel utánozván a pitlis malom ketyegését, közben meg a korpa lassankint ömlik a zacskóból a szék alá dugott edénybe.

A vendégeket a reggel küldi haza, azaz, hogy akkor tolják ki őket a – kitoló kásával. Ezt tálalnak fel reggel, gyengéd figyelmeztetésül, hogy vége a vendégségnek. Hanem a legények még ott maradnak egy kevés ideig, hogy aztán együtt induljanak tyukverőbe. Különösen Kis-Kun-Halason szokás ez a tyukverő, legalább innét jegyzi föl ezt Thury József, az ottani lakodalmi szokásokról irván. A legények – írja Thury – minél bolondabb és nevetségesebb alakoknak öltöznek fel. Egyikök kifordított rossz ködment vesz magára s nyakába hagymakoszorut akaszt; másik rossz kalapot tesz a fejére s a mellé tollseprüt vagy kukoricza-szárt tüz; a harmadik asszonyruhába öltözik s meszelőt vagy piszkafát vesz a kezébe; a negyedik tepsit akaszt a hátára, melyen az ötödik egész utczahosszat dobol stb. Miután még borral és pálinkával is ellátták magukat, danolva, kurjongatva, a muzsikásoktól kisérve, sorba járják azokat a házakat, melyek hivatalosak voltak a lakodalomra. Minden háznál hazudnak valamit, hogy ezt vagy azt keresnek; udvaron, konyhán, szobában szétnéznek s a mihez hozzáférhetnek, ellopják. Míg egy-kettő a gazdát vagy gazdasszonyt tartja beszéddel, a többi kilopódzik, s ki kolbászt, ki szalonnát csen, ki tyuknak vagy csibének üti el a lábát s a zsákmánynyal aztán rögtön odébb állanak, – hogy egy másik háznál folytassák garázdálkodásukat. Ha valamely háztól értékes tárgyat lopnak el, például tükröt, azt később visszaadják, de arra nincs eset, hogy bármi ellopott ennivaló visszakerüljön. A hol szivesen látják és megvendégelik őket, ott kevesebb kárt tesznek.

Általában a tyuk és a kakas sürün szerepelnek a lakodalmi szokások közt. Az oroszhegyi székely lakodalomnál – a mint már megirtam – a menyasszony násznagya tyukot visz a menyasszonynak, mikor ez már a vőlegény házánál van, e szavakkal: ajándékot hoztam is, nem is, mire a tyukot elröpíti. Baranyában a vőfély hosszu madzagra kötve vezeti a menyasszonyi kakast, melyet rendszerint maga a menyasszony nevelt föl s mely arra való, hogy a menyasszony könnyebben felejtse a szülei házat: látván a kakast, gondolja, hogy otthon van. Felsőbányán a bányásznépnek ősrégi szokása a kakasütés, lakodalom alkalmával. A lakodalmi ebéd után a vőfély kimegy az udvarra, czölöpöt üt a földbe s ehhez köti hosszu pórázra az ütésre kiszemelt kakast, melyet a lakodalom előtt heteken át hizlaltak. A vendégek körbe állanak, ott vannak a muzsikusok is, kik valami lassu nótát játszanak s muzsikaszó mellett megkezdődik a kakasütés. Egyik nyoszolyólány beköti a vőlegény szemét, aztán a vőfély rudat nyom a kezébe, s kétszer-háromszor körbe sétáltatja, majd a czölöphöz vezeti, ott megállítja s most a vőlegény hadonázni kezd a ruddal, jobra-balra vág vaktában, míg az ide-oda röpködő kakast el nem találja. Ha ez sikerült, a lassú zene diadalindulóba csap át, a vőlegény letépi szeméről a kendőt, s büszkén megy a menyasszonyához. Közben a vőfély levágja a kakas fejét, rudra tűzi s ezzel jelt ad a házba való bemenésre. Itt még egyszer felmutatják a kakast, aztán kiadják a szakácsnénak, hogy szaporítsa vele a vacsorát.

Látjuk, hogy a legtisztább magyar vidékek lakodalmi szokásaiban nevezetes eltérések vannak, de viszont látjuk azt is, hogy főbb vonásaikban megegyeznek, különösen azokban, melyeknek eredetét nem nehéz visszavinni a régibb időkbe. A rigmusoló vőfélyekben, kik a vendégnépet mulattatják, önkéntelen a régi hegedősök emléke elevenedik fel, kiknek ugyanez volt a szerepök a lakomákon. A menyasszony elrejtése, a kiadása körül való akadékoskodás, a követek küldése, a tárgyalások, végül a menyasszonyi háznak mintegy ostrommal való bevétele, az utczán kifeszített kötél, melylyel még egy utolsó kisérletet tesznek a menyasszony elvitelének megakadályozására – mind visszavezetnek a régi világba, midőn a nőrablás közönséges volt. A jegyváltásnál, a lakodalomnál a pénz szerepe szintén régi emlék, mikor még pénzt adtak a leányért. A menyasszony elrejtésével a magyar népmesében is találkozunk. A „Szóló szőllő, mosolygó alma és csengő baraczk” mesében a király hintaja elakad a sárban s egy disznó (a ki nem más, mint a disznóvá varázsolt királyfi) emeli ki a hintót, de nagy ennek az ára: a legkisebb királykisasszony. A király, mikor másnap a disznó elmegy a királykisasszonyért, rá akarja szedni, és szolgálólányokat öltöztet fel királykisasszonynak, de a „vőlegény” nem fogadja el azokat s végre is oda kell adni az igazi királykisasszonyt. Az alma, a tűz, a víz jelentőségéről már beszéltem. A kárlátás országszerte szokásos. A kása ősrégi magyar étel, s ha valóságban nem, rigmusban ott van minden lakodalmon. Tudjuk, hogy a kölest már az őshazában termelték s népmeséinkben is ez az a gabonaféle, mely legtöbbször fordul elő s a kölesből készült kása az, mely minden magyar ember asztalán sűrűn fordul meg. Lakodalom után ezzel tolják ki a vendéget a Székelyföldön éppúgy, mint az Alföldön, a honnan az ő neve: kitoló kása.

De ideje már, hogy mi is elfogyasszuk a kitoló kását s kitűzött czélunk felé tovább haladjunk. Ám minekelőtte ezt tennők, hallgassuk meg még a palócz párta-búcsúztatót. A lakodalmi rigmusok általában régi diákos emberek csinálmányai s csak itt-ott csendül ki belőlük az igazi népköltés hangja („Jól meggondold, rózsám, elejét-utóját” stb.), s szinte jól esik hallanunk a palócz párta-búcsúztatót, melynek hangja, formája népi eredetre, még pedig régi eredetre vall. Szól pedig eképpen:

Jaj nekem szegénynek, árva idegennek,

Elmult szabadságom, oda vigasságom.

Jaj pártám, pártám!

Gyönyörű gyöngy, pártám, édes szűz koronám!

Apám, anyám mellett vége van éltemnek

Mert szegény fejemet adták idegennek.

Jaj pártám, pártám! stb.

Mikor leány voltam, akkor vígan éltem;

Ha reggel elmentem, este hazajöttem.

Azt sem kérdék tőlem, hol jártál, hol voltál?

Időt mulasztottál, napot halasztottal.

Jaj pártám, pártám! stb.

Éltem a világon, mint madár az ágon,

Minden boldogságban, egész szabadságban,

Nem jött bú fejemre, siralom szememre;

Nem hervadt virágom, boldog volt világom.

Jaj pártám, pártám! stb.

Egyedül nyugodtam magányos ágyamban,

Ha meguntam magam, dúdoltam magamban.

Jaj pártám, pártám!

Gyönyörű gyöngy pártám, édes szűz koronám!

Im, kész a fészek, el is foglalták lakói, legyen rajtuk Isten áldása. Keressük fel őket a tűzhely körül, lássuk közelebbről, milyen a magyar ember családi élete.