Jud Meyrin: Boldogságra kényszerítve

©Megyeri Judit, 2023

Szerkesztés és korrektúra: Tira Nael

Borító: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

E-book: Tira Nael

Szerző elérhetősége:

https://www.facebook.com/megyerijudit/

https://www.megyerijudit.hu/

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2023

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2023

ISBN 978-615-82069-9-0

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Tirának,

aki rábeszélt arra, hogy ennek a történetnek

meg kell jelennie

Prológus

A sötét szobában csak körvonalak látszódtak. Marcy ügyelt rá, hogy minden este gondosan behúzza a függönyöket; így a férfi csak egy árnyéknak tűnt, amikor belépett az ajtón.

– Ébren vagy? – kérdezte, de Marcy összeszorította a száját, és görcsösen markolta a takarót.

Talán békén hagyja, ha azt hiszi, hogy alszik. Eddig sikerült távol tartania magától, de kezdett kifogyni az indokokból. Aznap este nem jutott eszébe más, hát alvást színlelt.

Hallotta, hogy a férfi az ágyhoz sétál, súlyos léptei alatt megnyikordult a fapadló. Egy pillanatig semmi sem történt, aztán Marcyról lerepült a takaró.

– Ne! – kiáltotta a paplan után kapva, de a hűvös anyag kicsúszott az ujjai közül.

– A férjed vagyok! – A férfi közelebb hajolt, a leheletén erős alkoholszag érződött. – Vállaltad a következményeket, az istenit, én pedig meguntam a várakozást!

Marcy felpattant, és az ágy végébe csúszott; a kovácsoltvas támla benyomódott a hátába.

A férfi egyetlen mozdulattal visszarántotta a matrac szélére, aztán megragadta a pizsamanadrágját. A vékony pamut hangos reccsenéssel szakadt szét, ahogy letépte róla.

Marcy csupasz lábát megcsapta a szoba hűvös levegője, aztán egy izzadtságtól nyirkos tenyér simított végig a térdén és a combján.

– Nem akarom! – sikított fel, amikor megérezte a férfi ujjait a lába között.

– Már késő!

A férfi elengedte, és a sliccéhez nyúlt. A cipzár hangja összekeveredett a lihegésével, Marcy pedig a sötétség ellenére is látta, ahogy kiszabadítja a farkát a nadrágjából.

Furcsa köd borult az agyára.

A mellkasához húzta a lábát, aztán teljes erejéből állon rúgta a fölé hajoló férfit. Hallotta, hogy nekizuhan a falnak, és a gyomorforgató reccsenést is, utána pedig a csendet, amit csak saját zihálása tört meg.

Felegyenesedett, és a mozdulatlan alakra bámult.

A házassági rendelet szerint ő a tökéletes társa. Az a férfi, aki a legjobban illik hozzá. De akkor miért volt képtelen szeretni?

Első fejezet

– Tényleg sajnálom! – Landon professzor asszony magas homloka sűrű ráncokba szaladt, ahogy a katedra mögül Alindára nézett.

– Megértem – mormogta Alinda. Mi mást is mondhatott volna?

– Ne higgye, hogy nem voltunk megelégedve a munkájával, csak… – Landon ingerültnek tűnő mozdulattal megcsóválta a fejét, aztán körülnézett a tanteremben, ahol rajtuk kívül csupán féltucat hallgató lézengett, majd lehalkított hangon folytatta. – Az új adminisztrátor a dékán lányának a barátnője. Nem mondhattunk neki nemet, két diákmunkás pedig nem fér bele a költségvetésbe. Főleg így, hogy egyre kevesebben járnak az óráinkra.

– Semmi gond. – Alinda rámosolygott a nőre.

Segített, hogy tudta, Landonnak sem könnyű. Annak idején a professzor a világ minden táján tartott előadásokat, kiállításokat szervezett, amit milliók látogattak. Azt pletykálták, még eltűnt műkincsek felkutatásában is részt vett. Most meg annak a pár diáknak tart művészettörténet előadást, akik még az egyetemre jelentkeznek. Ám közben Alinda mégis legszívesebben jó nagyot rúgott volna a mellettük álló régimódi szekrénybe, amiben az ikonfestészeti albumokat tárolták. Pedig megszokhatta volna már, hogy az élet igazságtalan.

– Ha valamiben segíthetek…

– Köszönöm, megoldom, Landon professzor. – Alinda biccentett a nőnek, a vállára akasztotta a táskáját, és kisietett a teremből.

Amikor kiért a folyosóra, lelohadt az arcára erőltetett mosoly.

A részmunkaidős állás a művészettörténeti tanszéken nem fizetett ugyan sokat, de ahhoz pont elég volt, hogy kiegészítse vele az ösztöndíját, ráadásul a munkaidejét az órarendjéhez tudta igazítani. Grafikusnak tanult, két féléve hátra volt az egyetemből. Mihez fog most kezdeni?

Rosszkedvűen lépett ki a hatalmas, dupla szárnyú ajtón, amit faragott angyalkák és virágok díszítettek. A hűvös november eleji szél belekapott szőke hajába, arcát szurkálta az aprószemű eső, mégis a hosszabb úton indult el az albérletébe, hátha azalatt ki tudja szellőztetni a fejét. Miközben a kihalt utcákon poroszkált, eszébe jutottak a szülei, akik két éve haltak meg egy autóbalesetben. A torkát összeszorította a jól ismert keserűség. Ha adósságon kívül mást is hagytak volna rá, akkor most nem kellene azon aggódnia, miből fogja fenntartani magát.

Bepötyögte a kapun a kódot, és felbaktatott a második emeletre. A mágneskártya csak sokadik nekifutásra nyitotta ki az ajtót. Beszélniük kellene a gondnokkal, hogy adjon új kártyát, de semmi kedve nem volt vitázni azzal az utálatos alakkal. Úgyis azt mondaná, hogy örüljenek, amiért csupán a mágneskártyával van gond, és nem egy félig elhagyatott, lepusztult házban élnek, amiből egyre több akadt Londonban.

Belépett az előszobába, és becsukta maga mögött az ajtót. Kerry, a lakótársa a zajra azonnal kikukkantott a konyhából, félbeszakítva néma bosszankodását.

– Ali! Na végre! Azt hittem, már sosem érsz haza! – kiáltotta azzal a vidámsággal és lendülettel, amivel minden mást is csinált az életben.

Alinda néha irigyelte Kerry pezsgő természetét. Ő világéletében visszahúzódó és csendes volt, borzalmasan boldogult társaságban. A barátságát Kerryvel is csupán annak köszönhette, hogy első félévben pont mellé ült le az egyik órán, Kerry pedig a szárnyai alá vette.

– Akadt egy kis dolgom az utolsó óra után – füllentette Alinda, mert semmi kedve nem volt azzal indítani, hogy elvesztette az állását. Szerencsére könnyű dolga volt, Kerry általában annyira pörgött, hogy nem vette észre, ha valamit elhallgatott előle.

Most sem tűnt fel neki semmi. Széles vigyorral intett a konyha belseje felé.

– Gyere, főztem vacsorát!

– Te? Főztél?! – Alinda döbbenten pislogott a lakótársára. Kerrynek rendszerint a pirítóssal és a tükörtojással is meggyűlt a baja.

– Na jó, rendeltem. Ma ünneplünk! Csipkedd magad, hadd meséljem el, mi történt!

Kerry eltűnt a konyhában, Alinda pedig felakasztotta a kabátját a fogasra, és kilépett a bakancsából. A barátnője restaurátornak tanult, legalább annyira csóró volt, mint ő. Minden hónapban ügyelniük kellett rá, hogy ki tudják fizetni a lakbért meg a többi költségüket. De akkor Kerry miért pazarolta a pénzt bűndrága kajarendelésre?

Kevés volt a szakács, mióta betiltották a bevándorlást, a futárokról nem is beszélve. Rengeteg étterem bezárt, az ételrendelést csak a pénzesek engedhettek meg maguknak rendszeresen. Alinda néha el is gondolkozott azon, hogy rossz szakmát választott. Ha szakácsnak tanult volna, tuti nem kéne aggódnia a megélhetésért. Csak hát ki nem állhatta a főzést. A festést és a rajzolást viszont imádta. El sem tudta volna képzelni nélkülük az életét.

– Szóval, mi történt? – slattyogott be a lakás egyetlen közös helyiségébe, ami egyszerre szolgált konyhaként, étkezőként, nappaliként, tanulószobaként, és olyan apró volt, hogy alig fértek el benne a legszükségesebb bútorok.

Kerry hanyagul félretűrte hollófekete haját az arcából, aztán rizst lapátolt két tányérra, közben ragyogó arccal pillantott Alindára.

– Brian és én összeházasodunk!

– Mi? – nyögte ki Alinda döbbenten. – Az a Brian? A bátyád haverja?

– Ő hát! Mondtam, te lüke, hogy jelentkezek a házastárskereső programba, nem emlékszel?

– De, emlékszem. Csak azt hittem, viccelsz.

– Dehogyis! Brian betöltötte a harmincat, és épp nincs senkije. Ez volt az egyetlen lehetőségem.

– Vagy elhívhattad volna randira.

– Á, az olyan ódivatú! Tudtam, hogy ő lesz a leginkább hozzám illő társ, és látod, igazam lett! – Kerry szélesen elvigyorodott, és kitett egy-egy hússzeletet a rizs mellé. – Vettem bort is, van kedved inni?

– Miért ne? – mormolta Alinda.

Kivette a bort a hűtőből, közben arra gondolt, nem elég, hogy ma elvesztette az állását, de hamarosan a lakótársát is el fogja. A palackot az asztalra tette, és lehuppant az egyik székre.

– Tudom, hogy ezzel elég kellemetlen helyzetbe hoztalak a lakás miatt, meg minden. – Kerry bűnbánó képet vágva rakta elé a tányért. – De nem hagyhattam, hogy Brian mást vegyen feleségül.

– Megértem – motyogta Alinda, de a hangjából kicsendült ugyanaz a keserűség, amit korábban is érzett.

Nagyot nyelt, és ismét mosolyt erőltetett magára. Most már főleg nem akarta elmondani, hogy elvesztette az állását. Nem ronthatja el Kerry kedvét, és úgyis talál valami megoldást. Eddig mindig talált. Bár valami azt súgta, ezúttal a szokásosnál is nehezebb dolga lesz.

– Ezek szerint Brian téged választott a jelöltek közül? – kérdezte, csak hogy elterelje a szót kétségbeejtő anyagi helyzetéről.

– Engem hát! A másik két csaj tök idegen volt, szóval én eleve előnnyel indultam. Már voltunk is bent a hivatalban, és elrendeztünk mindent. Jövő hét végén tartjuk az esküvőt.

– Olyan hamar? – ráncolta Alinda a homlokát. Valahogy ez az egész esküvő és a nagy sietség annyira nem tűnt helyénvalónak. – Nem az a szabály, hogy a kiválasztás után néhány hétig ismerkedniük kell a pároknak?

– De, az, viszont mi már ezer éve ismerjük egymást, ezért eltekintettek ettől.

– Biztos jól meggondoltad, Kerry? Alig beszéltetek pár szót Briannel, mindig is a távolból imádtad. – Alinda aggódva nézte barátnője vidám arcát.

– Akkor épp itt az ideje, hogy közelebbről imádjam, nem igaz? Egyébként meg a tudomány szerint is passzolunk egymáshoz. Mitől kellene félnem? – Kerry kinyitotta a bort, és mindkettőjüknek töltött. – Igyunk a leendő férjecskémre! – vigyorodott el Alinda poharához koccintva a sajátját.

– Sok boldogságot! – mosolyodott el Alinda félretéve a kétségeit.

– Egyébként, Ali – jegyezte meg Kerry néhány perccel később, két falat között –, talán neked is ki kellene próbálnod a programot. Tudod, hogy az minden pénzügyi gondodat megoldaná.

– A havi járadék miatt menjek férjhez? – grimaszolt Alinda, ahogy eszébe jutott ez a része a házassági törvénynek.

Persze nem volt naiv. Tudta, hogy sokan tényleg azért házasodnak, hogy megkapják a havi járadékot, majd később a gyerek után járó támogatást. Mindkettő iszonyúan magas összeg volt. Nem csoda, ha elcsábulnak az emberek cserébe a könnyebb megélhetésért. Az ő gyomra azonban ezt nehezen vette be. Úgy érezte, mintha visszamentek volna az időben néhány évszázadot, és ismét nem a szerelem, a szeretet, a ragaszkodás lenne az alapja egy házasságnak, hanem a pénz és a javak. A Népességgyarapítási Intézet pedig, akár az arisztokrata anyák annak idején, átnyúl a fejük felett, és leszervezi a házasságokat.

– Nem a járadék miatt mennél férjhez – rángatta ki a gondolataiból Kerry hangja –, az csak a kellemes plusz lenne. Ráadásul a pasi a tökéletes választás számodra, egykettőre belehabarodnál.

– Oké, majd gondolkozom rajta – dünnyögte Alinda, csak hogy Kerry ne győzködje tovább, és végre hanyagolják a témát.

Az ötlet azonban szöget ütött a fejébe. Este a keskeny, kissé göröngyös ágyban fekve a házassági rendeleten járt az esze. A huszonöt év feletti nőknek kötelezően részt kell venniük a párkeresésben, és ő huszonkettő volt. Három év múlva így is, úgy is férjhez kell mennie. Hiába tiltakozott az ellenzék, még mindig jóval többen támogatták a kormányzó pártot. Nem úgy tűnt, hogy a házassági rendeletet a közeljövőben visszavonják. Vagyis hamarosan úgysem lesz választása. Olyan nagy különbséget jelentene, ha most megtenné? Ha ezzel anyagi biztonságba kerülne, és nyugodtan le tudna diplomázni? Hisz ez megoldáná minden jelenlegi problémáját.

Felsóhajtott, az oldalára fordult, és lehunyta a szemét. Próbálta elképzelni, milyen lehet egy olyan helyen élni, ahol sem a megélhetése, sem a házassági rendelet miatt nem kell aggódnia, de nem sikerült. Még meg sem született, amikor kitört a járvány, nem emlékezett rá, milyen volt az élet azelőtt. Leginkább azt tudta, amit az iskolában megtanult: a járvány nemcsak rengeteg halálos áldozattal járt, hanem hosszabb távú, még súlyosabb hatásokkal is, amiket túl későn ismertek fel.

Mivel egy indiai közösségből indult el, a bevándorlókat okolták miatta, és az ország gyorsan elzárkózott. Mindenkinek, aki nem volt angol állampolgár, el kellett hagynia az Egyesült Királyságot. Majd a beutazást is korlátozni kezdték, nehogy újabb járvány törjön ki. Ezután a népességfogyás mellett a munkaerőhiány is riasztó méreteket öltött. Luxuscikkekké váltak a mindennapi dolgok. És még csak nem is ezek voltak a legrosszabbak, hanem az, hogy mindez milyen gyorsan természetessé vált. Mert az ember megszokja a rosszat is, és alkalmazkodik hozzá.

Vajon ugyanilyen észrevétlenül fognak a nemrég bevezetett házassági rendelethez is alkalmazkodni? Ez járt Alinda fejében, miközben egyre lomhábban pörögtek a gondolatai, aztán végül elaludt. Álmában arctalan férfiak feküdtek mellette az ágyban, és azt susogták a fülébe, hogy válassza őket.

Az íróasztal előtt ülő ősz hajú nyomozó mintha kényelmetlenül feszengett volna a székben, tekintete ide-oda reppent az iroda berendezésén. Először a falra szerelt kijelzőket vette szemügyre, aztán a praktikus fémszekrényeket, végül az ablakpárkányon burjánzó páfrányt, ami kizárólag Gilbert titkárának köszönhette, hogy nem száradt ki már réges-régen.

Gilbert megköszörülte a torkát, és a nyomozó ettől nyomban felé kapta a fejét.

– Miben segíthetek, Grayson nyomozó? – próbált rátérni a tárgyra Gilbert, hogy minél előbb megszabaduljon a férfitól.

– Az a helyzet, Dr. Barlow, hogy történt egy baleset… Az egyik házaspárral, akiket maguk hoztak össze. Marcy és David Appleton.

– Milyen baleset?

– Nos… – habozott a nyomozó. – A férfi elesett, de olyan szerencsétlenül, hogy betörte a fejét. Mire kiértek a mentők, meghalt.

– Szörnyű, de mi közöm nekem ehhez?

Gilbertnek rengeteg munkája volt, és alig bírta megállni, hogy ne kezdjen el türelmetlenül dobolni az asztalon. Próbálta felidézni Marcy és David Appletont, de nem járt sikerrel. Pedig ha a rendelet keretein belül házasodtak össze itt Londonban, akkor legalább az aktájukat látnia kellett, ám olyan sok házasság létrejöttében működtek közre az elmúlt három évben, hogy nem csoda, ha nem emlékszik rájuk.

– Biztosra kell mennünk, hogy nem a párosítással akadtak gondok – fogalmazott Grayson óvatosan.

– Értem. – Gilbert egy hosszú pillanatig nézte a nyomozó apró, egérre emlékeztető szemét, majd megérintette az asztal lapjába szerelt monitort, és előkereste Appletonék aktáját. – Minimális korkülönbség, hasonló a családi háttér, mindketten egyetemet végeztek – futtatta végig a tekintetét az adatokon. – A nő tanár, a férfi jogász, még az érdeklődési körük is megegyezik. Fizikálisan is rendben voltak, alacsony kockázat a leggyakrabban előforduló genetikai betegségekre és más születési rendellenességekre.

– A koruk alapján kerültek be a programba?

– A férfi igen, ő elmúlt harminc, a nő még nem volt huszonöt, ő önként jelentkezett. De elsőre kiválasztották egymást, egyikük sem kért újabb párosítást. A pszichológus szakértőnk szerint jól működtek együtt.

– Akkor a pszichológiai vizsgálat nem mutatott semmi… problémát?

– Miféle problémát? – vonta fel Gilbert a szemöldökét.

– Valamilyen lelki betegséget, esetleg… – köhintett a nyomozó – erőszakra utaló hajlamot? Ezt is vizsgálják a pároknál, nem?

– Igen, ezt is vizsgáljuk. – Gilbert újra a monitorra pillantott, és megnyitotta az orvosi eredményeket. – Nem találtunk kóros állapotot egyikőjüknél sem.

– Értem. – Grayson nem tűnt megkönnyebbültnek, inkább mintha csalódott lett volna. Gilbert pedig egyre nagyobb késztetést érzett, hogy gyorsan lezárja a beszélgetést, mégis muszáj volt megkérdeznie:

– Van valami oka annak, hogy épp az erőszakra utaló hajlamra kérdezett rá?

– Az az igazság– köhécselt újra Grayson –, hogy az orvosszakértőben felmerült az is, hogy talán nem baleset okozta a férfi halálát.

– Hanem?

– Gyilkosság. És csak a nő tartózkodott a lakásban a halál beálltakor. Szóval…

– Őt gyanúsítják – mormogta Gilbert, és ezzel hirtelen a nyomozó látogatása a korábbiaknál is kellemetlenebb következményeket vetített elő. – Mi miben tudunk még segíteni a hatóságoknak? – kérdezte, és hiába igyekezett udvarias hangot megütni, leginkább türelmetlennek hangzott.

Graysonon látszott, hogy nem kerülte el a figyelmét a sürgetés. Pár pillanatig némán vizslatta Gilbertet, csak utána csóválta meg a fejét.

– Egyelőre semmiben, Dr. Barlow. De előfordulhat, hogy lesz még kérdésem. Az aktára pedig természetesen szükségem lesz.

– Átküldetem a titkárommal.

Gilbert kikísérte a nyomozót az irodából, és amikor becsukódott a férfi mögött az ajtó, kifújta a levegőt.

Három éve indították el a házassági programot, és a számtalan elégedett házaspár azt jelezte, hogy minden a lehető legnagyobb rendben megy. Gilbert erre a pillanatra várt tizenöt éve. Azóta kutatta, hogyan lehet megállítani a népességfogyást, mióta lediplomázott. A szakterülete azon genetikai rendellenességek kutatása volt, melyek a huszonöt évvel ezelőtti járvány óta sújtották az országot, és drasztikusan csökkentették az egészséges magzatok és a születések számát. A módszert már jó pár éve kidolgozta, próbált is kilincselni vele az állami szerveknél, de korábban sosem vették komolyan.

A négy évvel ezelőtti oxfordi konferencián azonban olyan riasztó jövőképet vázoltak fel a tudósok, amit az ország vezetése nem hagyhatott figyelmen kívül. Ugyanis nem nagyon tudták volna megmagyarázni a választóiknak, hogy ha minden így megy tovább, akkor nem csupán akadozó ellátással kell számolni, hanem egy évtizeden belül teljes szektorok fognak működésképtelenné válni a munkaerőhiány miatt. Ezért hát eszeveszett kapkodásba kezdtek. Mennyire jellemző!

Valamelyik fejes emlékezett a kutatási eredményeire, megkeresték tehát a manchesteri egyetem laborjában, ahol addig dolgozott, és felajánlották neki az újonnan alapított Népességgyarapítási Intézet londoni központjának vezetését. Hülye lett volna visszautasítani! Annak ellenére is, hogy iszonyú rohamtempóban kellett intézni mindent.

Visszaült a székébe, és Appletonék aktájára nézett, ami megnyitva maradt a képernyőn, épp a képeknél. A nő mosolygós volt, rövid hajával kicsit manószerű, de csinos. A férfi nagydarab, szőke, kék szemű, az ilyenre mondják, hogy döglenek érte a nők. Vagyis csak döglöttek.

Gilbert a fotókra meredt, és összeszorult a gyomra. Nem a párosítás rossz, a módszer tökéletesen működik, erre az életét is fel merte volna tenni. Biztos csak baleset történt, bármit is gondol a rendőrség. Mégsem tudta teljesen elűzni azt a megfoghatatlan rossz érzést, ami elöntötte.

Második fejezet

Három hónappal korábban

A bedeszkázott ablakú tornatermet évek óta nem használták rendeltetésszerűen, ennek ellenére a labdák gumiszaga, az izzadság és az izzadásgátló dezodorok egyvelege annyira beleette magát a falakba, hogy még mindig érződött. Vagy legalábbis Nini érezni vélte.

Ahogy mindig, most is a hátsó sorba ült, és mint mindig, most is zsibbadt a feneke és fájt a dereka a kemény, alacsony padtól, amit tizenéves gyerekeknek terveztek, nem az olyan vénségeknek, mint ő. Bár a média azt harsogta, hogy az ötven az új harminc, Nini ezt hatalmas baromságnak tartotta. Azon se nagyon lepődött volna meg, ha csak arra kell ez a minden valóságalapot nélkülöző idióta szlogen, hogy felvezessenek valami forradalmian új hormonkezelést az idősebb nőknek, persze kötelező jelleggel, hogy rájuk is kiterjeszthessék a házassági törvényt meg a gyerekszülést, mindezt persze úgy beállítva, hogy kizárólag az ő érdekükben történik.

Az ő érdekükben…A kormány folyton ezzel etette őket. Nini az elején még be is vette. Az, hogy az állam támogatja a fiatal házasokat, és juttatásokkal ösztönzi a gyermekvállalást, nem tűnt rossz ötletnek. Mind látták, mennyivel kevesebb gyerek születik. Senki sem vitatta, hogy tenni kell valamit. Majd jött a kötelező, mindenre kiterjedő egészségügyi szűrővizsgálat a házasság előtt. Elsőre még ez is remek ötletnek látszott. Az állam átvállalta a költségeit, és senki sem bánta, hogy tudja előre, mire számíthat, ha gyermeket tervez. Aztán ledobták az első bombát… Ha a szűrővizsgálat szerint a pároknak nincs esélye egészséges gyermeket nemzeni, nem kapták meg a házassági engedélyt. Ezután felocsúdni se volt igazán idejük, és már be is vezették az egyedülállóak számára a kötelező házasodást, az államilag szervezett társkereső rendszert meg a többi baromságot. Persze mindent az ő érdekükben…

Nini sokszor gondolkozott azon, hol lehetett volna megállítani a folyamatot. Hol volt az a pont, ami előtt még indokoltak és jogosak voltak az intézkedések, a társadalom, az egyén javát szolgálták, és mikor jött el a fordulópont, amikor átmentek valami olyasmibe, ami ijesztően hasonlít a diktatúrára. Ám sosem tudta eldönteni. Csak azt tudta, hogy jelenleg az emberek azzal kénytelenek házasodni, aki genetikailag és valami tudósok által kifejlesztett mátrix alapján hozzájuk illik, arra pedig a kormány magasról tesz, hogy esetleg mást szeretnek. Esetleg nem is akarnak házasodni, gyereket szülni. Esetleg a saját nemükhöz vonzódnak. Arra is magasról tettek, milyen hatással van ez a kényszer rájuk, milyen tragédiákat okozhat. Efelett pedig Nini egyszerűen képtelen volt szemet hunyni.

Ezért ült hát itt a kényelmetlen padon, egy rég bezárt iskola büdös tornatermében minden hétfőn és csütörtökön, mert itt olyanokkal lehetett, aki ugyanúgy utálták ezt a groteszk új világot, mint ő. Tenni ugyan nem sok mindent tettek azon kívül, hogy meghallgatták a felszólalókat, de legalább nyíltan kifejezhették az ellenérzéseiket. Nini pedig hitte, hogy szükség van az ellenállásra.

Muszáj volt ezt hinnie, Aaron miatt.

Könny szurkálta a szemét, mint mindig, amikor Aaronre gondolt. Kicsordulni sosem hagyta, annál ő erősebb volt, de azért pár pillanatra elhomályosult a tekintete. Pislogott párat, és mire újra kitisztult a látása, döbbenten vette észre, hogy vége a gyűlésnek. Egyre sűrűbben kapta magát azon, hogy kikapcsol, és hosszú időre elkalandoznak a gondolatai.

Az emberek, akiknek csak egy részét ismerte, őket is inkább arcról, elindultak a kijárat felé. Ő is felállt, közben ropogott a térde. Még hogy az ötven az új harminc… Mekkora hülyeség!

A sor lassan haladt. A tornaterem ajtajánál álló égimeszelő, szőke hajú fiú egyesével engedte ki őket, nehogy valakinek feltűnjön a bezárt iskolából kiáramló tömeg. A fiú alig múlhatott húsz, az arcát ellepték a szeplők. Barney-nak hívták, bár Nini kételkedett benne, hogy ez az igazi neve.

– Hogy van? – kérdezte a fiú, amikor Nini odaért az ajtóhoz. Ő pedig azt válaszolta rá, amit minden egyes udvarias angol hölgy válaszolt volna:

– Jól, köszönöm. És maga?

– Megvagyok. Találkozunk csütörtökön! – Barney elmosolyodott, aztán kilesett az ajtón. – Tiszta a levegő, mehet.

Nini még mindig túlzásnak találta ezt az óvatosságot, hisz csak beszélgettek. Beszélgetni pedig még szerencsére bármiről lehetett. Ennek ellenére senkinek sem mondta el a környezetében, hova jár hétfő és csütörtök esténként. Persze nem is nagyon akadt, aki megkérdezte volna.

Kilépett az ajtón, megkerülte a régi iskolaépületet, és a zöld kerítés felé ment. Tizenöt-húsz évvel ezelőtt ez a környék East Ham egyik legjobb része volt, szépen rendben tartott utcákkal, takaros kétszintes házakkal, általános iskolákkal, boltokkal, aztán lassan, szinte észrevétlenül elkezdett lezülleni.

Egyre több ház állt lakatlanul, egyre több iskolaépület vált elhagyatottá, ahogy átcsoportosították a gyerekeket más intézményekbe. Nini az ilyen környékeket látva egyre gyakrabban érezte azt, hogy bár a járványnak régen vége, London és az egész ország még mindig vívja vele a saját csatáját.

Amíg odabent voltak, bealkonyodott. Hűvös volt a nyár végi levegő. Az iskola előtt csak minden második utcai lámpa égett, ezért Nini először nem is vette észre a zöld kerítés mellett a félhomályban ácsorgó alakot. Amikor a férfi előlépett, Nini nem volt biztos benne, hogy tényleg valóságos, vagy csupán a sötétség része.

Aztán a férfi megtorpant előtte, és Nini most már felismerte. Ő is ott szokott lenni az üléseken, csak mindig a tornaterem elején ült, távol tőle, ám őszesfehér haja, amit pár milliméteresre vágva viselt, mintha a koránál jóval fiatalabb lenne, megragadt Niniben. Az is rémlett neki, hogy Maxnek hívják.

– Megijesztett – jegyezte meg szigorúan.

– Pedig nem ez volt a szándékom. – Max szeme sarkában elmélyültek a szarkalábak, ahogy elmosolyodott. – Korábban is észrevettem, hogy egy irányba megyünk. Mehetnénk együtt.

Nini a férfit méregette. Nem igazán tudta eldönteni, van-e kedve beszélgetni vele, vagy jobban tenné, ha nemet mondana, és elindulna egyedül haza, mint mindig.

– Beszélgetnünk sem kell, csak sétálunk – kacsintott Max, mire Nini gyanakodva összehúzta a szemöldökét.

– Annak meg mi értelme van?

A férfi ránézett, a nevetőráncok eltűntek a szeme sarkából.

– Hogy kevésbé legyünk magányosak – mondta, és talán a hangjában volt valami, talán a tekintetében, de Nini azonnal megérezte: ő is elvesztett valakit.

– Na jó, menjünk – biccentett –, de semmi locsogás.

– Igenis, asszonyom! – Max újra mosolygott, Nini pedig akaratlanul is viszonozta, miközben nekivágtak East Ham elhagyatott utcáinak.

Gilbert a kijelzőre bámult. Amikor belekukkantott a frissen beérkezett jelentkezésekbe, fogalma sem volt róla, hogy az exfeleségét is köztük találja. Anne Black. Ezek szerint újra a leánykori nevét használja. Gilbert nem is értette, miért lepődik meg.

Jó pár hónapja elváltak, a válást követő egy év elteltével pedig kötelező volt jelentkezni a házastárskereső programba. Anne talán nem akart várni az utolsó pillanatig. Csak épp Gilbert azt gondolta, hogy Anne-nek nem lesz szüksége a Népességgyarapítási Intézetre, hogy párt találjon, de ezek szerint nem jöttek be az asszony számításai.

Gilbert kibámult az ablakon túli szürkeségbe. A válást követő türelmi időszak volt az egyik kitétel a törvényben, amivel nem értett egyet. Hogy lehetne egy hosszú évekig tartó házasságon egyetlen év alatt túltennie magát az embernek? Ő azt javasolta, hogy az együttélés hosszúságától függően akár három évet is kaphassanak az elváltak, mielőtt újra köteleznék őket a házasságra, de nem fogadták el. Gilbert akkor szembesült vele először, hogy mennyire más elméletben kidolgozni egy módszert, mint a gyakorlatban megvalósítani. És azzal is, hogy ugyan már semmit sem érez az exneje iránt, se szeretetet, se dühöt, mégis nehezére esik túllépnie a házasságukon.

Bezárta a dokumentumot, és hálát adott az égnek, amiért neki nem kell belefolynia a napi munkába, így véletlenül sem fog Anne-nel találkozni. Fél éve jóváhagyták, hogy újabb embereket vegyen fel a londoni központba, amivel párhuzamosan még több nagyvárosban nyitottak új részlegeket. Már nem csak a fővárosban, Birminghamben, Liverpoolban, Belfastban és Edinburghben volt jelen az intézet, hanem tucatnyi kisebb városban is, hogy a programra kötelezett embereknek ne kelljen túl messzire utazniuk az otthonuktól.

Ő maga a kutatásokban, a vizsgálatokban, az összepárosításokban már egyáltalán nem vett részt, kizárólag irányított, biztosította a napi működést, és tanácsot adott, ha a többi részlegnek szüksége volt rá. Mindezt ugyan sokkal unalmasabbnak találta, most mégis jól jött.

Kopogtatás hallatszott, és Ronald jelent meg az ajtóban, félbeszakítva Gilbert mélázását.

– Ideje elindulnia az ebédre, Dr. Barlow. Mr. Hoggarth a Bankerben foglalt asztalt.

– Rendben – morogta Gilbert.

Legszívesebben ugyan lemondta volna az egészet, de Richard Hoggarth meghívását nem szokás elutasítani. Mégiscsak ő volt a Népességgyarapítási Intézet élére kijelölt kormánybiztos. Tulajdonképpen a főnöke, akinek ezt az állást köszönheti.

Ennek ellenére rosszkedvűen ballagott a közeli, Temze-parti étterembe; a folyó vize barnán hömpölygött, az eget acélszürke felhők takarták. Még az eső is esett, aprón, sűrűn, hidegen, percek alatt nyirkossá téve az emberek ruháját.

Gilbert megtorpant a Banker osztott táblás ajtaja előtt, kifújta a levegőt, aztán belépett. Szinte arcul csapta a sültek illatától terhes, meleg levegő. Körülnézett a sötét faasztalok között, amiknek jó része üresen állt, Gilbert nem is értette, hogy nem zárt még be a hely. Talán igaz a szóbeszéd, hogy a kormány támogatja anyagilag az éttermet, hogy legyen hol megtartani az üzleti ebédeket.

Hoggarth az egyik hátsó asztalnál ült, Gilbert odabaktatott hozzá.

– Á, Barlow! – mutatott Hoggarth a szemközti székre csontos ujjaival, majd az étlap felé bökött. – Én már rendeltem. Maga mit eszik?

Gilbert felakasztotta a fogasra nedves kabátját, leült, aztán kiválasztott egy marhasültet. Leadta a rendelését, és várakozóan pillantott főnöke vizenyőskék szemébe. Vajon azonnal rátér a kellemetlen témára, vagy mellébeszél egy kicsit?

– Látta az újságcikket az Appleton-nőről? – tudakolta fojtott hangon Hoggarth. Szikár arca megfeszült az elfojtott dühtől.

Tehát semmi mellébeszélés. Gilbert nem sok mindent kedvelt Hoggarthban, de ezt pont igen. Ritkán pazarolta az idejét udvarias fecsejre.

– Láttam, de nyilván koholmány az egész.

– Az hát! – csattant fel Hoggarth. – Ez nem is volt kérdés. Az ellenzék megbízta valamelyik firkászt, hogy készítsen pár képet a nőről, aztán meg köré szőttek egy éktelen nagy hazugságot.

– Esetleg – jegyezte meg Gilbert – kiadhatnánk egy közleményt, benne Marcy és David Appleton teszteredményeivel. Azok bizonyítanák, hogy tökéletesen összeillettek, és a nővel is minden rendben volt. Persze, kellene hozzá a maga engedélye, hogy nyilvánosságra hozhassuk az adatokat.

– Jó ötlet, még ma írja meg, később átküldöm a felhatalmazást – legyintett Hoggarth. – Azt is elintézem, hogy a nő kapjon egy kis fájdalomdíjat, egy olyan összeget, ami lenyugtatja őt is, meg a háborgókat is. Ez az Appleton-ügy nagyon rosszkor jött. Méghogy a nő szándékosan megölte a férjét, aztán balesetnek álcázta! Nevetséges… De az a baj, a lakosság elhiszi. Hiába a jó eredmények, Barlow, sok ember még mindig ódzkodik a szabályozott párkereséstől, az ellenzék pedig meglovagolja ezt. Meg vagyok győződve róla, hogy ők pénzelik azokat a rohadt házasságitörvény-ellenes földalatti mozgalmakat is, de amíg nem kapunk el valakit közülük törvényszegés közben, nem tudunk mit tenni.

Hoggarth összevonta szürkésbarna szemöldökét, és várakozóan nézett rá, mintha elhangzott volna valami kérdés, amire Gilbertnek válaszolnia kéne. Gilbertnek azonban nem volt válasza.

Ismerte a helyzetet, tudta, hogy az ellenállás a házassági törvénnyel szemben az eredményeik dacára sem csökken, inkább nő, de mindig is úgy gondolta, az ő dolga nem ez, hanem a népességfogyás megállítása. Őt azzal bízták meg, hogy a módszerét ültesse át a gyakorlatba, majd működtesse a rendszert, ezt pedig meg is tette, mindenféle probléma nélkül.

Vagy legalábbis probléma nélkül egészen az Appleton család tragédiájáig.

– Az intézetben dolgozók mindent megtesznek, hogy a vizsgálatok és a párválasztás a legkevesebb kellemetlenséggel járjon a résztvevőknek. Több opciót is biztosítunk számunkra, nem mi döntünk, hogy kit válasszanak a nekik felajánlott jelentkezőkből – mondta végül, mire Hoggarth türelmetlenül megcsóválta a fejét.

– Ez nem elég! Az ellenzék próbál minden ponton belénk kötni. És tudja, mi lesz a következő csont, amire biztosan rá fognak harapni? – húzta fel a szemöldökét. – Az, hogy ha annyira jó ez a módszer, akkor a kitalálója hogyhogy nem keres magának párt a segítségével?

Gilbert gyomra a korábbinál is jobban elszorult. A fenébe is! Hoggarth egyáltalán nem csak azért hívta el ebédelni, hogy az Appleton-ügyet megvitassák.

– A rendelet egyértelműen kimondja – köszörülte meg a torkát Gilbert –, hogy válást követően jár egy év, csak utána kell új házastárs után nézni.

– Amiből magának már csak három hónapja van hátra, ugye jól számolom?

– Jól, de…

– Semmi de, Barlow! Égető szükségünk van a pozitív sajtóra, szóval késlekedés nélkül kezdjen bele a párkeresésbe! Forrásaim szerint az ellenzék még idén, az ünnepek előtt be akarja dobni a maga családi állapotát a köztudatba, hogy ezzel is megkérdőjelezze a házassági rendelet létjogosultságát. Ezt mindenképp meg kell előznünk. Sőt ki kell hoznunk a helyzetből a legjobbat. Vagyis amint megvan a nő, és házasságot kötöttek, gondoskodunk róla, hogy minden médiafelületen bemutassuk magukat és a tökéletesen boldog életüket – rendelkezett Hoggarth.

Gilbert pontosan tisztában volt vele, hogy ez nem kérés, hanem utasítás. Februárban így is, úgy is jelentkeznie kellene a programba. Mit számít, ha kicsit korábban vág bele?

Mégis, amikor megérkezett az ebédjük, Gilbert csak turkálta az ételt. Hallgatta Hoggarth fejtegetését arról, mivel javíthatnának még a házassági rendelet megítélésén, de alig valami jutott el belőle a tudatáig.

Anne-t látta maga előtt, hollófekete haját, vörös ajkát, ami mindig egy kicsit fintorra húzódott. Na meg a szomszédot, akivel a neje megcsalta.

Amikor Gilbert rájött, képtelen volt elviselni a helyzetet, azonnal elhagyta a nőt, aztán rá egy évre a válásukat is kimondták. Nagy szerencse, hogy ők jóval a házassági rendelet előtt házasodtak, így szabadon elválhatott Anne-től.

Csak hát ott volt az az egy év, ami után kötelezően újra kellett nősülnie…

Berzenkedett még magától a gondolattól, hogy új felesége legyen. Attól még inkább, hogy a kirakatba tegyék az életüket. Nincs szüksége új nőre, az istenit! Még olyanra sem, aki tökéletesen illik hozzá.

Harmadik fejezet

Alinda a jelenkori művészet szemináriumon ült, amikor megjött az üzenet. A mobilja halkan rezgett, felvillant a feladó neve: Népességgyarapítási Intézet. Nagyot nyelt, és lefelé fordította a telefont.

Csak két hét telt el azóta, hogy kitöltötte a kérdőívet, majd elküldte a jelentkezést. És egy hét, hogy bent járt a vizsgálatokon és az elbeszélgetésen. Nem gondolta, hogy ilyen gyorsan mennek majd a dolgok. Azt hitte, lesz várakozási idő, vagy legalábbis őt azok mögé sorolják, akiknek kötelező jelentkezni a programba. Ezek szerint mégsem.

Egyrészt örült, mert már az a kevés tartaléka is fogyóban volt, amit sikerült az elmúlt egy-két évben félretennie, másrészt megrettent, mert ezzel minden még valóságosabbá vált. Hamarosan ki kell választania magának valakit, akihez férjhez megy, és ahányszor ez az eszébe jutott, teljesen lefagyott.

A tanárra függesztette a szemét, aki Damien Hirst Verity című szobráról magyarázott épp, oda-vissza sétálva a terem elején függő monitor előtt. Alinda bámulta az acélból és bronzból készült női alak dudorodó hasát, benne az anatómiai részletességgel megformázott magzatot, és olyan hevesen tört rá a rosszullét, hogy majdnem elhányta magát.

Nem tudta, hogyan sikerült átvészelnie az órát, de semmire sem emlékezett abból, amit a tanár mondott. Remegő lábbal botorkált hazafelé a szürkületbe burkolózó utcákon, fel az üres lakásba.

Kerry november elején költözött el, közvetlenül az esküvője után. Alindának aznap este a szokásosnál is jobban hiányzott a barátnője.

Lehámozta magáról a kabátját, a fogasra hajította, és hevesen dobogó szívvel ment a konyhába. Az ujjai remegtek, ahogy megnyitotta az e-mailt a mobilján. A három profilképre és az alattuk lévő néhány, szűkszavú mondatra pillantott.

Ennyiből kellene eldöntenie, kit válasszon?!

Kor, foglalkozás, hobbi. Semmi konkrétum, és szigorúan csak a keresztnév. Nem mintha a kép alapján ne lehetne utánanézni ennél többnek róluk, és biztos sokan meg is tették, de Alindát első pillantásra egyik férfi sem érdekelte annyira, hogy kutasson utána.

Le-fel görgette a mobil képernyőjét, közben alig fogta fel a szavakat, a fotók összefolytak a szeme előtt. Az dübörgött a fejében, hogy két heti bérleti díjra elegendő pénze maradt. Hiába próbált olyan munkát keresni, amit az egyetem mellett is végezhet, semmit sem talált. Persze teljes állásba rengeteg helyre felvették volna, de akkor abba kellene hagynia az egyemet, vagy legalábbis halasztania kéne, ennek pedig még a gondolatát sem bírta elviselni.

A festés az élete, egyedül ez az, ami boldogságot adott neki, ami elviselhetővé tette a mindennapokat. Ám az ösztöndíja egyszerűen nem elég… Muszáj kiválasztania egyet a három férfi közül, méghozzá gyorsan!

Végül jobb ötlet híján a legidősebb mellett döntött. Ő talán józanabbul gondolkodik, mint a fiatalok, Alindának pedig egy józan férfi kellett, akire lehet észérvekkel hatni. Negyven éves… Majdnem duplaannyi, mint ő. Alindának összerándult a gyomra, és figyelmeztetnie kellett magát, hogy most pusztán a túlélés a cél.

Gyorsan elküldte a választ, mielőtt meggondolná magát. Mielőtt a hangocska a fejében, ami egyre csak azt hajtogatta, hogy a házasságot nem alacsonyíthatja le csupán az anyagiakra, meggyőzné.

Később, amikor bebújt a takaró alá, és leoltotta a villanyt, újra elővette a telefonját, és megnyitotta a fényképet. Hosszan nézte a férfi arcát, sötét, hullámos haját, vastag, szigorú vonású szemöldökét. Halványzöld szeme hűvösen csillogott, kicsit szögletes álla céltudatosságot sugallt. Kutatóbiológusként dolgozott, a genetika volt a fő szakterülete, szabadidejében teniszezett és futott.

Fut, te jó ég!

Alinda utált sportolni, inkább bevackolta magát a fotelbe egy jó könyvvel és némi csokoládéval.

Hogy különbözhetnek ennyire egymástól? Nemcsak szakmailag, de még az érdeklődési körük is. Hogy lehet ez a férfi a tökéletes párja?!

Gilbert. Még a neve is annyira idegenül cseng. Mit fog kezdeni vele?

Az apró camdeni kávézóban alig lézengett valaki, amikor Gilbert belépett. Kért egy teát a fényes mahagóni pultnál, aztán leült a bejárattal szemközti asztalhoz. A csúf, sötétzöld bőrfotel túl alacsony volt, ki kellett nyújtania a lábát, közben türelmetlenül dobolt ujjával a poharán. Pedig ő érkezett előbb, nem a lány késett, mégis elöntötte az ingerültség.

Úgy kellett neki ez a feleségkeresés, mint a hátára egy púp! Az asztal közepére biggyesztett karácsonyi díszre bámult, és úgy érezte, mintha a műfenyő ágak között trónoló angyalka csúf elégedettséggel vigyorogna rá. Még a hangját is hallani vélte: Nesze neked házassági rendelet!

Alig vette észre, hogy valaki megáll az asztal előtt, csak a halk torokköszörülésre kapta fel a fejét. Pillantása egy zöldeskék szempárral találkozott. Élőben még inkább olyan színű, mint a trópusi tenger napsütésben, futott át Gilbert agyán a képtelen és teljességgel a helyzethez nem illő gondolat.

– Alinda? – nyögte ki.

– Igen. Akkor maga biztos Gilbert.

A lány feszes kis mosolyt küldött felé, és idegesen babrált a kabátja ujjával, aztán beleszántott szőke hajába. Gilbertnek erről azonnal eszébe jutott, hogy azért választotta Alindát, mert a három jelölt közül ő különbözött leginkább a volt feleségétől. Nemcsak a kinézetében, de a foglalkozásában és az életkorában is.

Utána persze egy idióta kamaszgyereknek érezte magát, aki dacból direkt a megszokott ellenkezője mellett dönt, de most már nem volt mit tenni. Megbeszélték a találkozót, és nem tartotta illőnek, hogy kihátráljon belőle.

– Kérem, foglaljon helyet! – mutatott a szemközti székre, közben olyan bizonytalannak és sutának érezte magát, mint utoljára valamikor egyetemista korában, amikor először hívott el kávézni egy lányt. A randevúzási technikái azután se sokat javultak. Nem is csoda, hisz se Anne előtt, se utána nem találkozgatott túl sok nővel. Próbált arra összpontosítani, hogy ez nem is randevú, sokkal inkább egy megbeszélés, de a zavara ettől se igazán csökkent.  – Hozzak magának egy… kávét? – bökte ki végül.

– Hagyja csak, majd én! – felelte gyorsan Alinda, és úgy iszkolt el az asztaltól, mintha két ugyanolyan pólusú mágnes lennének, amik taszítják egymást.