A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Victoria Aveyard: King’s Cage

HarperTeen an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2017

Fordította: Kleinheincz Csilla

Könyvterv: Malum Stúdió

Szerkesztette: Daróczi Péter

Copyright © 2017 by Victoria Aveyard

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2017

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-564-7

Kiadja az Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Soha ne kételkedj abban, hogy értékes és erős vagy, és megérdemelsz minden lehetőséget a világon, hogy az álmaidat megvalósítsd.

HRC

• ELSŐ FEJEZET •

Mare

Amikor engedi, fölemelkedem.

A lánc a tövises nyakörvemnél fogva felránt. A tüskék belém szúrnak, de egyelőre nem olyan mélyen, hogy vért fakasszanak. A csuklóm azonban már vérzik. Lassan mélyülő sebek a durva és szűk béklyókban, eszméletlenül töltött napok hagyatékai. Sötétvörösre és élénkvörösre festik fehér ruhaujjamat, ahogy a régi vérre új szivárog megpróbáltatásaim testamentumaként. Hadd lássa Maven udvartartása, mennyit szenvedtem már eddig is.

Kiismerhetetlen arckifejezéssel áll fölöttem. Apja koronájától magasabbnak tűnik, mintha a vas egyenesen a koponyájából meredezne elő. Csillog, minden csúcsa egy-egy fém lángnyelv, bronzzal és ezüsttel futtatva. Erre a keserűen ismerős látványra koncentrálok, hogy ne kelljen Maven szemébe néznem. De így is magához húz egy másik lánccal, amelyet nem látok. Csak érzem.

Egyik fehér keze gyengéden a sebes csuklómra fonódik. Akaratom ellenére is az arcára téved a tekintetem, képtelen vagyok elkerülni. A mosolya cseppet sem kedves. Éles, mint egy borotvapenge, belém mar. A szeme a legrosszabb. Elara szeme. Egykor hideg jégszilánknak gondoltam. De most már tudom: a legforróbb tűz kéken lángol, és Maven szeme sem kivétel.

A láng árnyéka. Fűti az indulat, de a peremét sötétség mardossa. Az ezüst erekkel átszőtt szemeket fekete és kék foltok veszik körül. Kialvatlan. Soványabb, mint ahogy emlékeztem rá, vékonyabb és kegyetlenebb. Éjfekete haja a füléig ér, tincseinek vége felkunkorodik, de az arca sima. Néha elfelejtem, mennyire fiatal. Mennyire fiatalok vagyunk mindketten. Vékony ruhám alatt sajog a kulcscsontomon a beleégetett M betű.

Maven fürgén megfordul, és mivel szorosan markolja a láncomat, kénytelen vagyok vele mozdulni, akár egy bolygó körül keringő hold.

– Lássátok ezt a foglyot, ezt a diadalt! – szólal meg, és kihúzza magát a nézők előtt. Legalább háromszáz Ezüst gyűlt össze, nemesek és közrendűek, őrök és tisztek. Fájdalmasan tudatában vagyok a látóterem peremén álló Őrzőknek, akiknek tüzes ruhája szüntelenül emlékeztet egyre szűkülő ketrecemre. Arven őreim sincsenek soha messze, fehér egyenruhájuk vakító, némítóképességük fojtogat. Szinte megfulladok lényük nyomásától.

A király hangja visszhangzik a fényűző Caesar téren a tömeg fölött, amely hasonlóképpen válaszol. Valahol bizonyára mikrofonok és hangszórók vannak, hogy a király hangját az egész városba és a királyság többi részébe is közvetítsék.

– Íme, a Skarlát Gárda vezetője, Mare Barrow. – Helyzetem ellenére majdnem gúnyos nevetésben török ki. Vezető. Az anyja halála sem fékezte meg a hazugságait. – Egy gyilkos, egy terrorista, országunk ellensége. Most pedig előttünk térdel, elárulva vére színét.

A lánc ismét megrándul, mire előrecsúszom, kinyújtott karral igyekszem megtámasztani magamat. Lesütött szemmel reagálok. Harag és szégyen önt el, amikor eszembe jut, mennyit árt majd ez a Skarlát Gárdának. Nortában mindenütt látják majd a Vörösök, hogy Maven rángatja a láncaimat, és azt gondolják, hogy gyengék vagyunk, legyőzöttek, méltatlanok a figyelmükre, az erőfeszítésre, a reményre. Mi sem lehet távolabb az igazságtól. De nincs semmi, amit tehetnék, itt és most semmiképpen, hiszen Maven kegyelme egy hajszálon függ. Corviumra gondolok, a katonai városra, amelyet a Fojtás felé tartó úton lángolni láttunk. Szétsugárzott üzenetem után zavargások törtek ki. Vajon ezek a forradalom első lélegzetvételei voltak – vagy az utolsók? Nincs mód, hogy megtudjam, azt pedig nem hiszem, hogy bárki hozna nekem újságot.

Cal még az apja halála előtt óvott a polgárháború veszélyétől, mielőtt mindent elveszített volna a szilaj Villámlányon kívül. Lázadás mindkét oldalon, mondta. De láncra verve Maven udvara és Ezüst birodalma előtt nem látok semmilyen megosztottságot. Hiába mutattam meg nekik, beszéltem Maven börtönéről, az elhurcolt szeretteikről, a király és az anyja által elárult bizalomról – itt mégis én vagyok az ellenség. Kedvem volna sikítani, de ennél több eszem van. Maven hangja mindig erősebb lesz az enyémnél.

Anya és apa vajon látnak most? A gondolatra a bánat friss hulláma önt el, és ajkamba harapok, hogy ki ne csorduljanak a könnyeim. Tudom, hogy kamerák vannak a közelben, amelyek az arcomat mutatják. Hiába nem érzem többé, tudom, hogy itt vannak. Maven nem hagyná ki a lehetőséget, hogy megörökítse a bukásomat.

Vajon nemsokára azt is végignézhetik, ahogy meghalok?

A nyakörv arra utal, hogy nem. Minek fáradna ezzel a színjátékkal, ha meg akarna ölni? Más talán megkönnyebbülne a helyemben, de az én bensőmet jeges félelem árasztja el. Nem fog megölni. Maven nem. Érzem az érintésén. Hosszú ujjai még mindig a csuklómra fonódnak, miközben másik kezével a pórázomat fogja. Még most sem hajlandó elengedni, pedig fájdalmasan nyilvánvaló, hogy az övé vagyok. A halált is szívesebben választanám, mint ezt a ketrecet, az őrült fiúkirály torz megszállottságát.

Emlékszem a leveleire, amelyek mind ugyanazzal a szóval búcsúztak:

A viszontlátásig.

Tovább beszél, de a hangját egyre tompábban hallom, elnyomja egy darázs túl közeli zümmögése, amitől minden idegszálam megfeszül. Hátranézek a vállam fölött. Pillantásom az udvaroncok tömege fölött hátrasiklik. Mindannyian büszkén és aljasan állnak gyászfekete ruhájukban. Lord Volo a Samos-házból és a fia, Ptolemus pompásan festenek kifényesített, ébenfekete páncéljukban, amelyen válltól csípőig keresztben ezüstpikkelyes szalag húzódik. A fiú láttán tomboló harag önt el, küzdök a késztetés ellen, hogy most azonnal felugorjak és leszaggassam Ptolemus arcáról a bőrt. Vagy keresztüldöfjem a szívét, ahogyan ő tette Shade-del. A vágyam látszódhat az arcomon, mert rám vigyorog. Ha nem lenne a nyakörv és a néma őrök, akik elnyomnak bennem mindent, ami azzá tesz, ami vagyok, füstölgő üveggé olvasztanám a csontjait.

A húga azonban, aki hónapokkal ezelőtt ádáz ellenségem volt, most valamiért nem néz rám. Evangeline fekete kristályokkal telehintett ruhájában mindig az erőszakos csillagkép legfényesebb csillaga volt. Gondolom, hamarosan királyné lesz, éppen elég régóta kellett elviselnie a jegyességet Mavennel. Pillantása a király hátára szegeződik, sötét szeme áthatóan mered a tarkójára. A feltámadó szellő felborzolja csillogó, ezüstös haját, és hátrafújja a válláról, de neki a szeme sem rebben. Egy hosszú pillanat múlva észreveszi, hogy nézem, de még akkor is éppen csak rám pislant. A tekintetéből hiányoznak az érzések. Már nem vagyok méltó a figyelmére.

– Mare Barrow a korona foglya, a korona és a tanács mond fölötte ítéletet. Felelnie kell számos bűnéért.

Mégis hogyan?, kérdezem magamban.

A tömeg válaszul megéljenzi a határozatot. Valamennyien Ezüstök, de „közrendűek”, nem nemesi származásúak. Míg ők ujjongva fogadják Maven szavait, az udvar nem reagál. Sőt néhányan elszürkült arccal, dühösen, vagy éppen merev arccal fordulnak el, különösen a Merandus-ház tagjai, akiknek gyászruháján a halott királyné sötétkékje is helyet kap. Evangeline nem vett rólam tudomást, ők azonban riasztó intenzitással bámulják az arcomat. Minden irányból izzó kék szemek szegeződnek rám. Számítok a suttogásukra, hogy tucatnyi hang fúrja bele magát a fejembe, akár a férgek a rothadó almába. De csak a csend. Talán az engem közrefogó Arven tisztek nem egyszerű börtönőrök, de testőrök is, akik nemcsak az én képességeimet fojtják el, de azokét is, akik ellenem használnák. Gondolom, ez Maven parancsa volt. Senki más nem árthat nekem itt.

Csak ő.

De így is mindenem fáj. Fáj állni, mozogni, gondolkodni. A repülő zuhanásának, a zavarónak, a némító őrök csonttörő súlyának köszönhetem. És ezek csak a testi sérülések. Zúzódások. Repedések. Idővel majd begyógyulnak. A többiről ugyanez már nem mondható el. A bátyám halott. Fogoly vagyok. És azt sem tudom, mi történt valójában a barátaimmal, amikor ki tudja, hogy már hány napja megkötöttem az alkut az ördöggel. Callel, Kilornnal, Cameronnal és a bátyáimmal: Bree-vel és Tramyval. A tisztáson hagytuk őket, sebesülten, tehetetlenül, kiszolgáltatva. Maven akárhány gyilkost visszaküldhetett, hogy végezzék be, amit ő elkezdett. Elcseréltem magamat az életükért, és még csak azt sem tudom, hogy érdemes volt-e.

Maven megmondaná, ha megkérdezném. Látom az arcán. Pillantása minden rosszindulatú mondata után rám villan, kiemelve minden egyes hazugságot, amelyet rajongó alattvalóinak mond. Meg akar győződni róla, hogy figyelek, és őt nézem. Mint egy gyerek, de hiszen az is.

Nem fogok könyörögni neki. Itt nem. Így nem. Ennyi büszkeségem még maradt.

– Az édesanyám és az édesapám ezekkel az állatokkal vívott harcban esett el – folytatja. – Az életüket adták, hogy megőrizzék ennek a királyságnak az egységét és a biztonságotokat.

Legyőzve sem bírom megállni, hogy Mavent bámuljam, és tüzes tekintetére sziszegéssel felelek. Mindketten emlékezünk az apja halálára. A meggyilkolására. Elara királyné a suttogásával beleférkőzött Cal fejébe, és a király imádott örökösét halálos fegyverré változtatta. Maven és én végignéztük, ahogy Cal az apja gyilkosává kényszerülve levágja a király fejét, és vele elpusztít minden esélyt arra, hogy valaha is uralkodhasson. Sok szörnyűséget láttam azóta, de az emlék még mindig kísért.

Nem sokra emlékszem abból, ami a királynéval történt a Corros börtön falain kívül. A teste állapota ékesen tanúsította, mit tehet a féktelen villám az emberi szövetekkel. Tudom, hogy kétely, megbánás és szánalom nélkül öltem meg. Tomboló viharomat Shade váratlan halála táplálta. Az utolsó tiszta kép, amelyre a corrosi csatából emlékszem, ahogyan elhanyatlik, szívében Ptolemus hideg, kegyetlen fémtűjével. Ptolemusnak sikerült valahogy elkerülnie vak dühömet, de a királynénak nem. Legalább az ezredes és én tettünk róla, hogy a világ megtudja, mi lett vele, és az adásunkban közszemlére tettük a hulláját.

Bárcsak Maven is örökölt volna valamennyit az anyja képességéből, hogy belenézhessen a fejembe, és lássa, hogyan végeztem az anyjával. Azt akarom, őt is ugyanúgy mardossa a veszteség fájdalma, mint engem.

A betanult beszéd végén kinyújtja az egyik kezét, hogy jobban láthatóvá váljon a lánc. Minden, amit tesz, a látványnak alárendelt színjáték.

– Megfogadom, hogy én is így teszek, elbánok a Skarlát Gárdával és a Mare Barrow-hoz hasonló szörnyetegekkel, ha addig élek is.

Akkor halj meg, ezt szeretném az arcába ordítani.

A tömeg moraja elfojtja a gondolataimat. Több százan éljenzik a királyt és a zsarnokságát. Ahogy a híd felé sétáltam, elsírtam magam, látva, hányan hibáztatnak engem a szeretteik haláláért. Még mindig érzem az arcomra száradt könnycseppeket. Most megint sírás kerülget, de nem a szomorúság, hanem a harag csal könnyeket a szemembe. Hogyan hihetik ezt el? Hogyan bírják elviselni ezeket a hazugságokat?

Aztán elfordítanak a látványtól. Erőm utolsó tartalékait összeszedve hátratekerem a fejemet, keresem a kamerákat, a világ szemeit. Lássatok, könyörgök. Lássátok, hogyan hazudik. Az állkapcsom megfeszül, a szemem összeszűkül, és azt remélem, hogy a kitartás, lázadás és harag képét mutatom kifelé. Én vagyok a Villámlány. Én vagyok a vihar. Hazugságnak érzem. A Villámlány halott.

De ez az utolsó dolog, amit még megtehetek az ügyért és az emberekért, akiket szeretek, és akik még mindig ott vannak valahol a világban. Nem fogják azt látni, hogy az utolsó pillanatban elbotlom. Nem, én állva maradok. És bár fogalmam sincs, hogyan, de tovább küzdök még a szörnyeteg gyomrában is.

Újabb rántással az udvarral szembe kényszerítenek. Fagyos Ezüstök néznek vissza rám, élettelen bőrükön kék, fekete, lila és szürke árnyékok, ereikben acél és gyémánt csörgedezik vér helyett. Nem engem néznek, hanem Mavent. Bennük találom meg a válaszomat. Bennük látom meg a saját éhségemet.

Egy pillanatra megsajnálom a trónra került magányos fiúkirályt. De aztán megérzem a remény csalóka leheletét.

Ó, Maven. Jó nagy bajban vagy.

Csak arra vagyok kíváncsi, ki fog először lecsapni.

A Skarlát Gárda – vagy a hölgyek és urak, akik elvágnák Maven torkát, hogy megszerezzék mindazt, amiért az anyja meghalt.

Amint elmenekülünk a Fehértűz lépcsőiről, és visszahúzódunk a palota tágas előcsarnokába, Maven átnyújtja a pórázomat az egyik Arvennek. Különös. Annyira megszállottan akart visszaszerezni, bezárni ebbe a ketrecbe, most azonban mégis oda sem nézve dobja félre a láncaimat. Gyáva, mondom magamban. Még csak rám sem bír nézni, ha éppen nem látványosságot szolgáltat vele.

– Álltad a szavadat? – követelem kifulladva. A hangom reszelős a többnapos hallgatás után. – Szavatartó ember vagy?

Nem válaszol.

A többi udvaronc mögénk zárkózik. Oszlopokba és sorokba rendeződnek a státuszuk és a rangjuk bonyolult szabályainak megfelelően. Csak én lógok ki, követem elsőként a királyt, néhány lépéssel lemaradva, ahol a királyné helye van. Nem is lehetnék távolabb ettől a címtől.

A nagyobbik őrömre pillantok, remélve, hátha mást is látok benne a Maven iránti vak hűségen kívül. Fehér, vastag, golyóálló egyenruhájának cipzárját a torkáig felhúzta. Kesztyűje csillog. Nem selyemből, hanem műanyagból készült – gumi talán. Összerezzenek: az Arvenek némítóképességük dacára semmit sem bíznak a véletlenre. Még ha sikerülne is egy szikrát kipréselnem állandó ostromuk mellett, a kesztyű megvédi a kezüket, hogy továbbra is pórázon, láncon és ketrecben tarthassanak. A nagydarab Arven nem viszonozza a pillantásomat, inkább előreszegezi tekintetét, ajkát összeszorítja a koncentrálásban. A másik ugyanúgy. A testvérét vagy unokatestvérét tökéletesen utánozva kísér a másik oldalamon. Tar koponyájukon csillog a fény, és eszembe jut Lucas Samos. A kedves őröm, a barátom, akit azért végeztek ki, mert én kihasználtam. Akkor szerencsém volt, amiért Cal ilyen rendes Ezüstöt rendelt ki mellém börtönőrnek. De most is szerencsés vagyok. Olyan őröket könnyebb szívvel ölök meg, akik közömbösek számomra.

Mert meg kell halniuk. Valahogy. Valamiképpen. Ha meg akarok szökni, visszakapni a villámomat, ők jelentik az első akadályt. A többit könnyű kitalálni. Maven Őrzői, a többi őr és tiszt a palotában, és persze maga Maven. Nem hagyom el ezt a helyet anélkül, hogy ne látnám a hulláját – vagy ő az enyémet.

Arra gondolok, hogy megölöm. A nyaka köré tekerem a láncomat, és kipréselem a testéből az életet. Ez a képzelgés segít elterelni a figyelmemet arról, hogy minden lépés egyre mélyebbre visz a palotába fehér márványpadlón, el az aranyozott, magas falak mellett, a lángokból metszett, kristályfényektől ragyogó több tucat csillár alatt. Éppen olyan szép és hideg, ahogyan emlékszem rá. Aranylakatokkal és gyémántrácsokkal ellátott börtön. Legalább a legerőszakosabb és legveszedelmesebb börtönigazgatóval nem kell szembenéznem. A régi királyné halott, mégis megborzongok az emlékétől, amikor rá gondolok. Elara Merandus szellemként kíséri a gondolataimat. Egykor keresztültörtetett az emlékeimen. Most ő is egyike azoknak.

Egy páncélos alak ragadja meg a figyelmemet, ahogy az őrök mellett ellépve a király és közém ékeli magát. Makacs testőrként tartja a lépést, bár nem viseli az Őrzők ruháját vagy álarcát. Bizonyára tudja, hogy Maven megfojtása jár az eszemben. Az ajkamba harapok, és felkészülök egy suttogó támadására.

De nem a Merandus-házba tartozik. A vértje obszidiánfekete, a haja ezüst, a bőre holdfehér. A szeme pedig, amikor a válla fölött hátranéz rám – üres és fekete.

Ptolemus.

A fogamat vicsorítva vetem rá magam, gondolkodás nélkül, nem érdekel, mit teszek. Csak nyomot hagyjak rajta. Kíváncsi vagyok, az ezüst vérnek más íze van-e, mint a vörösnek.

De nem tudom meg.

A nyakörvem hátraránt, olyan hevesen, hogy gerincem ívben hajlik, és a földön találom magam. Kicsivel erősebb húzás eltörte volna a nyakamat. Ahogy a márványba ütöm a koponyámat, a világ forogni kezd velem, de ez sem képes visszatartani. Feltápászkodom, a szemem összeszűkül Ptolemus páncélos lába láttán, aki felém fordul. Ismét rávetem magam, és a nyakörv ismét visszahúz.

– Elég ebből! – sziszegi Maven.

Megáll fölöttem, nézi, ahogy szánalmasan próbálok megfizetni Ptolemusnak. A menet is megtorpan, sokan előrenyomakodnak, hogy lássák az elfajzott Vörös patkány hiábavaló kapálózását.

A nyakörv megszorul, és levegő után kapva a torkomhoz nyúlok.

Maven a zsugorodó fémpántra szegezi a tekintetét. – Evangeline, azt mondtam, elég.

A fájdalom ellenére megfordulok, és magam mögött látom a lányt, akinek egyik keze ökölbe szorul. Ő is a nyakörvemet bámulja, amely lüktetve szűkül. Biztosan Evangeline szívverését követi.

– Hadd engedjem el – szólal meg Evangeline, és azt hiszem, rosszul hallok. – Hadd engedjen el itt és most. Küldd el az őreit, és villámostul megölöm.

Acsarogva nézek rá, minden porcikámban az a vadállat vagyok, akinek hisznek. – Csak próbáld meg – mondom, és teljes szívemből kívánom, bárcsak Maven beleegyezne. Hiába a sebek, a többnapos hallgatás, az évek, amelyeket a magnetron lánynál alacsonyabb rendűként éltem le, vágyom arra, amit javasol. Egyszer már legyőztem. Megint meg tudom tenni. Ez is egy esély. Méghozzá jobb, mint amiben reménykedhetem.

Maven tekintete a nyakörvemről a jegyesére villan, arca feszült és dühös lesz. Sok van benne az anyjából. – Megkérdőjelezed a királyod parancsát, Lady Evangeline?

A lány fogai megcsillannak a lilára festett ajkak között. Az udvari illem máza már leolvad róla, de mielőtt valami igazán végzeteset mondhatna, az apja megmoccan, és a karja a lányáéhoz ér. Az üzenet egyértelmű: Engedelmeskedj!

– Nem – morogja Evangeline, de lehajtja a fejét. – Felség.

A nyakörv szorítása enyhül, ismét kitágul a nyakam körül. Még talán lazább is, mint korábban. Kis áldás, hogy Evangeline nem olyan pedáns, mint amilyennek mutatni akarja magát.

– Mare Barrow a korona foglya, és a korona úgy bánik majd el vele, ahogyan megfelelőnek látja – mondja Maven, hangja lobbanékony menyasszonyán túl zeng. Tekintete végigsöpör az udvar többi tagján, és világossá teszi a szándékait. – A halál túl jó a számára.

Halk mormogás támad a nemesek között. Ellenkezéseket hallok, de sokkal több egyetértést. Furcsa. Azt hittem, mind azt akarják majd, hogy a legiszonyúbb módon kivégezzenek, felakasszanak a keselyűknek, és a véremmel együtt elveszítsek minden területet, amelyet a Skarlát Gárda megszerzett. De gondolom, még szörnyűbb sorsot tartogatnak a számomra.

Szörnyűbb sors.

Erről beszélt Jon, amikor látta, mi rejlik a jövőmben, hová vezet az utam. Tudta, hogy ez vár rám. Tudta, és elmondta a királynak. A bátyám élete és a szabadságom árán vásárolt helyet magának Maven oldalán.

Megtalálom a tömegben Jont, akit a többiek messzire elkerülnek. A szeme vörös és haragos, idő előtt megőszült haját lófarokba kötötte. Maven Calore újabb újvérű kedvence, de ez itt nem visel látható láncokat, mert segített Mavennek még az elindulása előtt megállítani a küldetésünket, hogy megmentsünk egy légiónyi gyereket. Beszélt Mavennek az utunkról és a jövőnkről. Tálcán nyújtott át a fiúkirálynak. Mindannyiunkat elárult.

Jon persze már engem néz. Nem várok bocsánatkérést azért, amit tett, és nem is kapok.

– Mi a helyzet a vallatással?

Tőlem balra ismeretlen hang csendül. De az arcát ismerem.

Samson Merandus. Egy arénaharcos, vérszomjas suttogó, a halott királynő unokatestvére. Felém tolakszik, és akaratlanul is összerázkódom. Egy másik életben láttam, ahogy arénabeli ellenfele leszúrta saját magát. Kilorn akkor mellettem ülve éljenzett, élvezte utolsó szabad óráit. Aztán a mestere meghalt, és az egész világunk kizökkent. Az utunk megváltozott. Most pedig a márványpadlón heverek fázva, vérezve a király lába előtt. Még egy kutyánál is kevesebbet érek.

– A vallatásra is túl jó, felség? – folytatja Samson, és fehér kezével felém mutat. Elkapja az államat, kénytelen vagyok felnézni. Elfojtom a késztetést, hogy megharapjam. Nem akarok újabb ürügyet szolgáltatni Evangeline-nek, hogy fojtogasson. – Gondoljon bele, mit láthatott. Mit tudhat. Ő a vezetőjük – és a nyomorúságos fajta megfejtésének a kulcsa.

Téved, de a szívem így is hangosan ver. Éppen eleget tudok, hogy az nagy károkat okozzon. Tuck képe villan fel előttem, valamint az ezredes és a montforti ikrek. A beszivárgás a légiókba. A városok. A Whistle-k az országban, akik most menekülteket csempésznek biztonságba. Gondosan őrzött, értékes titkok, amelyek hamarosan napvilágra kerülnek. Hány embert sodorhat veszélybe a tudásom? Hányan fognak meghalni, amikor megtörnek?

És ezek csak a katonai információk. Az elmém sötét zugai még rosszabbak, ahol a leggonoszabb démonaimat tartom. Maven is közéjük tartozik. A herceg, akire emlékszem, és akit szerettem és valóságosnak kívántam. Aztán ott van Cal. Mit tettem, hogy megőrizzem, mit hagytam figyelmen kívül, és miféle hazugságokat mondtam magamnak a hűségéről? A szégyenem és a tévedéseim folyamatosan kínoznak. Nem hagyhatom, hogy Samson – vagy Maven – meglássa ezeket bennem.

Kérlek, szeretnék könyörögni. Az ajkam nem mozdul. Akármennyire gyűlölöm is Mavent, akármennyire szeretném látni a szenvedését, tudom, hogy ő a legjobb esélyem. De ha kegyelemért esdeklek a legerősebb szövetségesei és legádázabb ellenségei előtt, azzal csak gyengítem az amúgy is gyenge királyt. Ezért aztán tartom a számat, és próbálok nem foglalkozni Samson szorításával az államon, csak Maven arcát nézem.

A szeme egy pillanatra az enyémre talál.

– Hallották a parancsomat – mondja szűkszavúan, és int az őreimnek.

Szorosan, de nem fájdalmasan emelnek fel, és a lánccal kivezetnek a tömegből. Mindenkit magam mögött hagyok. Evangeline-t, Ptolemust, Samsont és Mavent.

Sarkon fordul, és a másik irányba indul, az egyetlen dolog felé, amitől még meleget remélhet.

A fagyott lángokat formázó trónhoz.

• MÁSODIK FEJEZET •

Mare

Soha nem vagyok egyedül.

A börtönőrök nem mennek el. Mindig ketten vannak, örökösen lesnek, örökösen gondoskodnak arról, hogy néma maradjak, elfojtott képességekkel. Egy zárt ajtónál nincs többre szükségük, hogy foglyot csináljanak belőlem. De még ahhoz sem tudok közel férkőzni, mert rögtön ismét a szobám közepére hurcolnak vissza. Erősebbek nálam, és éberségük nem lanyhul egy pillanatra sem. Csak az apró mosdóban mentesülök figyelő tekintetüktől, egy fehér csempés, arany csapos kamrában, amelynek padlóján néma kő csíkja húzódik. Annyi gyöngyszürke hasáb van itt, hogy a fejem hasogatni kezd, és összeszorul a torkom. Gyorsnak kell lennem, ki kell használnom minden fojtogató másodpercet. Az érzés Cameront és a képességét idézi fel bennem. Ő bárkit meg tud ölni a csendje erejével. Akármennyire utálom őreim szüntelen virrasztását, nem fogom kockáztatni a néhány percnyi béke kedvéért, hogy megfulladjak a fürdőszoba padlóján.

Vicces, korábban azt hittem, a legjobban attól félek, hogy egyedül maradok. Most a lehető legtávolabb állok az egyedülléttől, mégsem rettegtem még ennyire.

Négy napja nem éreztem a villámomat.

Öt.

Hat.

Tizenhét.

Harmincegy.

Az ágy melletti lambériára vések fel minden egyes napot egy villával, hogy az idő múlását nyomon kövessem. Jó érzés nyomot hagyni, kis sérülést okozni a Fehértűz-palota börtönének. Az Arveneket nem érdekli. Az idő nagy részében nem foglalkoznak velem, csak a teljes csendre koncentrálnak. Nem mozdulnak posztjukról az ajtó mellől, úgy ülnek ott, mint két eleven tekintetű szobor.

Ez nem ugyanaz a szoba, ahol legutóbb aludtam, amikor a Fehértűzben jártam. Nyilván nem illendő ugyanott elszállásolni egy királyi foglyot, ahol egy királyi menyasszonyt. De nem cellába zártak. A kalitkám kényelmes és szépen bútorozott, az ágy puha, a könyvespolc roskadozik az unalmas kötetektől, van néhány szék, egy asztal, ahol ehetek, és még függönyeim is barna, szürke és fehér színekben. Tompa színek a tompasághoz, ami az Arvenek miatt eluralkodik rajtam.

Lassan hozzászokom, hogy egyedül aludjak, de Cal nélkül – aki törődne velem – rémálmok gyötörnek. Valahányszor felébredek, megérintem a fülemben a fülbevalókat, és minden egyes követ megnevezek. Bree, Tramy, Shade, Kilorn. Vér és szív szerinti fivéreim. Hárman élnek, egy pedig szellem. Bárcsak lenne párja a fülbevalónak, amelyet Gisának ajándékoztam, hogy tőle is velem legyen valami. Néha álmodom róla. Semmi konkrétumot, csak felvillan az arca, a haja, amely vörös, mint a kiontott vér. A szavai mindennél szívszorítóbban kísértenek. Egy nap az emberek idejönnek, és elveszik mindenedet. Igaza volt.

Nincsenek tükrök, még a fürdőszobában sem. De tudom, mit tesz velem ez a hely. A kiadós ételek és a hiányzó testmozgás ellenére is soványabbnak érzem az arcomat. A csontjaim szinte átfúrják a bőrömet, hegyesebbek, mint valaha. Nem sokat tehetek azon kívül, hogy alszom, vagy a nortai adószabályokról írt egyik kötetet olvasgatom, de így is napok óta kimerültnek érzem magamat. Minden érintésre véraláfutás jelenik meg a bőrömön, a nyakörv pedig forró, hiába reszketek napok óta a hidegtől. Talán láz. Talán haldoklom.

Nem mintha volna kinek elmondanom. Napokig szinte meg sem szólalok. Az ajtó csak akkor nyílik, ha ennivalót vagy vizet hoznak, vagy lecserélik az őreimet. Soha nem látok Vörös szobalányt vagy szolgát, pedig biztosan léteznek. Az Arvenek hozzák be az ételt, az ágyneműt és a ruhákat kintről, és ők is takarítanak utánam, bár a szájukat húzzák az alantas munka miatt. Gondolom, túl veszélyesnek ítélik, hogy Vöröst engedjenek a szobámba. A gondolat mosolyt csal az arcomra. Vagyis a Skarlát Gárda még mindig fenyegetést jelent, ha ilyen szigorú rendet állítottak fel, hogy még a szolgákat sem engedik a közelembe.

De úgy tűnik, mást sem. Senki sem jön, hogy megbámulja vagy kárörvendően kigúnyolja a Villámlányt. Még Maven sem.

Az Arvenek nem szólnak hozzám. Nem árulják el a nevüket, ezért én találok ki nekik neveket. Cicának, egy nálam alacsonyabb, középkorú nőnek kis arca és éles, éber tekintete van. Tojásfeje kerek, fehér és tar, mint a teljes, engem őrző csapatnak. Trió nyakára három egyforma vonal van tetoválva, mintha karmok szántották volna végig. És ott van a zöld szemű Csillagfürt, egy velem egykorú lány, aki rendíthetetlenül végzi a rábízott feladatot. Ő az egyetlen, aki a szemembe mer nézni.

Amikor először rájöttem, hogy Maven vissza akar kapni, fájdalomra vagy sötétségre számítottam, esetleg mindkettőre. De leginkább arra, hogy látni fogom, és a lángoló tekintete előtt kell elszenvednem a kínzásokat. De semmi ilyesmi nem történik. Azóta nem, hogy megérkeztem, és letérdeltetett. Akkor azt mondta, közszemlére teszi a testemet. De nem jöttek hóhérok. A Samson Merandushoz és a halott királynőhöz hasonló suttogók sem túrtak bele az agyamba, hogy felfejtsék gondolataimat. Ha ez a büntetésem, akkor elég unalmas. Mavennek nincs semmi képzelőereje.

A fejemben még mindig hangok visszhangoznak, és rengeteg emlék kavarog. Próbálom a fájdalmat az unalmas könyvekkel tompítani, de a szavak csak elúsznak a szemem előtt, a betűk pedig újrarendeződnek, és már csak a hátrahagyottak nevét látom magam előtt. Az élőkét és a holtakét. És mindig, mindenütt Shade-et.

Meglehet, Ptolemus ölte meg a bátyámat, de én sodortam az útjába. Mert önző voltam, és valami megmentőnek képzeltem magamat. Mert ismét olyan emberben bíztam meg, akiben nem kellett volna, és úgy játszottam mások életével, ahogyan egy szerencsejátékos a kártyákkal. De hiszen felszabadítottál egy börtönt. Rengeteg embernek visszaadtad a szabadságát – és megmentetted Juliant.

Gyenge gondolat, még gyengébb vigasz. Nem tudom, mibe került nekünk a Corros börtön. De mindennap arra jutok, ha lenne választásom, még egyszer nem fizetném meg ezt az árat. Sem Julianért, sem száz élő újvérűért. Egyikük megmentéséért sem cserélném el Shade életét.

A végén pedig úgyis mindegy volt. Maven hónapok óta kért arra, hogy térjek vissza, minden egyes véres levéllel ezért könyörgött nekem. Azt remélte, hullákkal megvásárolhat. De én úgy gondoltam, nem kötnék ilyen alkut ezer ártatlan életért cserében sem. Most mégis azt kívánom, bárcsak már régen megtettem volna, amit kért. Mielőtt azokat célozta volna meg, akiket tényleg szeretek, tudván, hogy őket megmenteném. Tudta, hogy csak Cal, Kilorn és a családom miatt vagyok hajlandó az alkura. Az ő életükért mindent odaadtam.

Azt hiszem, több esze van annál, mint hogy megkínozzon. Még akkor is, ha ott van neki a zavaró, a gép, amelyet arra építettek, hogy ellenem fordítsa a villámomat, és idegszálanként szétcincáljon.

A fájdalmam értéktelen a számára. Az anyja jól kitanította. Egyedül az vigasztal, hogy az ifjú király ádáz bábmestere nélkül maradt. Míg engem éjjel-nappal itt őriznek, ő egyedül ül az ország trónján, anélkül, hogy Elara Merandus vezetné a kezét és védené a hátát.

Egy hónapja szívtam utoljára friss levegőt, és majdnem ugyanennyi idő telt el azóta, hogy mást láttam volna a szobám belsején és egyetlen ablakom keskeny résén keresztül.

Az ablak belső kertre néz, amely ősz végére rég elhervadt. A ligetet zöldszívűek keze formázta: lombosan csodaszépek lehetnek zöld, virágos koronájukkal és spirálként csavarodó ágaikkal. Csupaszon azonban a göcsörtös tölgyek, szilfák és bükkök ágai karmokként kapnak a levegőbe, száraz, halott ujjaik csontként dörzsölődnek össze. Az udvar elhagyatott, elfeledett. Mint én.

Nem, mordulok fel magamban.

A többiek eljönnek értem.

Megengedem magamnak a reményt. A gyomrom minden alkalommal összeszorul, valahányszor valaki kinyitja az ajtót. Egy pillanatra Calre, Kilornra vagy Farley-re számítok, esetleg valaki más arcát viselő Nagyanyóra. Akár még az ezredesre is. Most már sírva fakadnék a vörös szeme láttán. De senki nem jön értem. Senki nem fog értem jönni.

Kegyetlenség reményt adni, amikor nem lenne szabad léteznie.

És Maven tudja ezt.

Amikor a harmincegyedik napon lenyugszik a nap, rájövök, mire készül.

Azt akarja, hogy elrohadjak. Kifakuljak. Elfelejtsenek.

Odakint a csontkertben korai havat hord a szél a vasszürke ég alatt. Az üveg hideg, de nem hajlandó megfagyni.

És én sem vagyok hajlandó erre.

A kinti hó csillog a reggeli fényben, a csupasz fákat fehér filigrán borítja. Délutánra elolvad. Számításaim szerint december 11-e van. Hideg, szürke és halott időszak az ősz és a tél közti visszhangos térben. Igazi hóra jövő hónapig nem lehet számítani.

Odahaza a verandáról ugráltunk le a hófúvásokba, még azután is, hogy Bree eltörte a lábát, amikor ráesett egy eltemetett farakásra. Gisának egyhavi bérébe került rendbe tetetni, és nekem kellett ellopnom a készletek nagyját, amikre az úgynevezett orvosunknak szüksége volt. Ez a Bree besorozása előtti télen történt, az utolsó időszakban, amikor a családunk még együtt volt. Az volt az utolsó ilyen időszak. Már soha nem lesz teljes a család.

Anya és apa a Gárdával vannak, mint ahogy Gisa és az élő bátyáim. Biztonságban. Biztonságban. Biztonságban. Minden reggel elismétlem. Megvigasztal, még ha nem is igaz.

Lassan eltolom magamtól a reggelimet. Már nem okoz kielégülést a megszokott cukrozott zabkása, gyümölcs és pirítós.

– Végeztem – mondom megszokásból, bár tudom, senki sem fog válaszolni.

Cica máris mellettem terem, és megvetően fintorog a félig megevett étel láttán. Úgy veszi fel a tányért, mintha csótány lenne, és magától eltartva viszi az ajtóhoz. Gyorsan felnézek, hátha meglátom a szobámon túli előszobát. Mint mindig, most is üres, és a szívem elnehezül. Cica csörömpölve ejti le a tányért a padlóra, talán el is törik, de ez nem érdekli. Majd egy szolga feltakarítja. Miután becsukja az ajtót, visszatér a székébe. A másikat Trió foglalja el keresztbe font karral, és rezzenéstelenül bámulja a törzsemet. Mindkettejük képességét érzem: olyan, mint egy túl szorosan rám tekert takaró, amely leszorítja és elrejti a villámomat olyan helyre, ahová nem juthatok el. Legszívesebben lekaparnám a bőrömet miatta.

Gyűlölöm. Gyűlölöm.

Gyű-lö-löm.

Csatt.

A szemközti falhoz vágom a vizespoharat, amely széttörve telefröcsköli a borzalmas szürke falat. Az őreim meg sem rezzennek. Gyakran csinálom ezt.

És segít is. Egy percig. Talán.

A szokásos rutint követem, amelyet fogságom elmúlt hónapjában dolgoztam ki. Felkelek. Azonnal megbánom. Megkapom a reggelit. Elmegy az étvágyam. Elviszik az ételt. Azonnal megbánom. Elhajítom a vizespoharat. Azonnal megbánom. Lehúzom az ágyat. Néha szétszaggatom a lepedőt, időnként ordítozom is. Azonnal megbánom. Megpróbálok olvasni. Kibámulok az ablakon. Kibámulok az ablakon. Kibámulok az ablakon. Megkapom az ebédet. És ismétlés.

Nagyon elfoglalt lány vagyok.

Vagy nőt is mondhatnék.

Gyerek és felnőtt között a tizennyolc év a mesterséges választóvonal. Én pedig hetekkel ezelőtt töltöttem be a tizennyolcat. November tizenhetedikén. Nem mintha bárki tudta vagy észrevette volna. Kétlem, hogy az Arveneket izgatná, hogy a rájuk bízott fogoly egy évvel idősebb lett. Ebben a börtönben ez csak egy embert érdekelhet. Ő viszont nagy megkönnyebbülésemre nem látogatott meg. Ez a fogságomban az egyetlen áldás. Amíg itt tartanak a legszörnyűbb emberek között, akikkel valaha találkoztam, nem kell elviselnem a jelenlétét.

Egészen a mai napig.

A körülvevő tökéletes csend összetörik – nem robbanással, hanem kattanással. Az ajtó zárja ismerősen fordul. Figyelmeztetés nélkül, a napirendet szétzilálva. A hangra én és az Arvenek is odakapjuk a fejünket, a koncentrációjukat megtöri a meglepetés. Adrenalin árad az ereimben, ahogy hevesen dobogó szívem pumpálja. Egy másodperc töredékére ismét felcsillan a remény. Arról álmodom, ki lehet az ajtó másik oldalán.

A fivéreim. Farley. Kilorn.

Cal.

Azt akarom, hogy Cal legyen. Azt akarom, hogy a tüze teljesen eleméssze ezt a helyet és ezeket az embereket.

A küszöbön álló férfit azonban nem ismerem. Csak a ruhái tűnnek ismerősnek: fekete egyenruha, ezüst rátétek. Egy névtelen és jelentéktelen biztonsági tiszt. Belép a börtönömbe, és a hátával támasztja ki az ajtót. Odakint még több hozzá hasonló gyűlt össze, és elsötétítik az előszobát.

Az Arvenek hozzám hasonlóan meglepetten talpra ugranak.

– Mit művelnek? – vicsorog Trió. Ez az első alkalom, hogy a hangját hallom.

Cica azt teszi, amire kiképezték, közém és a tiszt közé lép. Újabb csendhullám söpör át rajtam, amelyet a félelme és a zavara táplál, és az erőm maradékát is elmossa. A székembe szögezve maradok, utálnék összeesni mások előtt.

A biztonsági tiszt nem szól semmit, csak a padlót bámulja várakozóan.

Válaszként fiatal nő lép be tűkből álló ruhában. Ékkövekkel díszített ezüst haját a korona formájára fésülték, amelyre olyannyira áhítozik. Tökéletes, hideg lénye láttán megborzongok – minden ízében királyné, ha rangjában még nem is. Mert még nem királyné, azt látom.

– Evangeline – mormolom, és megpróbálom leplezni a hangom remegését. A félelemtől és a sok hallgatástól rekedt.

Evangeline sötét pillantása úgy hasít végig rajtam, mint egy ostor. Tetőtől talpig végigmér, minden tökéletlenséget és gyengeséget számba vesz. Tudom, hogy sok van. A pillantása végül a nyakörvemre téved, megnézi magának a tüskés fémpántot. Ajka undorodva lebiggyed, de mohóságot is látok rajta. Milyen könnyű lenne számára megszorítani, a nyakamba döfni a tüskéket, és kivéreztetni.

– Lady Samos, önnek nincs engedélye, hogy itt legyen – mondja Cica még mindig közénk ékelődve. Meglep a merészsége.

Evangeline szeme az őrömre villan, és megvetően fintorog. – Gondolja, hogy dacolnék a király, a vőlegényem parancsával? – Ridegen fölnevet. – Az ő utasítására vagyok itt. Az udvar elé hívatja a foglyot. Most.

Minden szava belém mar. Az egy hónap fogság hirtelen túl rövidnek tűnik. Egyik részem szeretné megragadni az asztalt, hogy Evangeline kénytelen legyen kirángatni a ketrecemből. De még az elszigeteltség sem törte meg a büszkeségemet. Egyelőre.

Soha, emlékeztetem magamat. Így gyenge lábbal, sajgó ízületekkel, remegő kézzel felemelkedem. Egy hónapja a fogaimmal támadtam Evangeline bátyjára. Megpróbálok minél többet megidézni abból a tűzből, hogy talpon tudjak maradni.

Cica továbbra sem mozdul. Trió felé biccent, és összenéz az unokatestvérével. – Nem kaptunk értesítést. Ez nem a protokoll szerint zajlik.

Evangeline ismét nevet, kimutatja fehér, csillogó fogait. A mosolya szép és gyilkos, akár egy kés. – Nemet mond nekem, Arven? – Beszéd közben a keze a ruhájára téved, tökéletes fehér bőre végigsuhan a tűk erdején. A darabjai mágnesként tapadnak hozzá, és amikor fölemeli kezét, egy maroknyi tűt szorongat. Türelmesen, szemöldökét felhúzva fogja a fémszilánkokat. Az Arveneknek több eszük van annál, hogy megnyomorító csendjüket kiterjesszék egy Samosra, pláne a jövendőbeli királynéjukra.

A páros szó nélkül összenéz, és láthatóan mást gondolnak Evangeline kérdéséről. Trió dühösen vonja össze szemöldökét, és Cica végre felsóhajt. Odébb lépve meghátrál.

– Nem fogom elfelejteni a döntését – mormolja Evangeline.

Csupasznak és magányosnak érzem magamat átható pillantása előtt, pedig a többi őr és katona is minket figyel. Evangeline ismer engem, tudja, mi vagyok, mire vagyok képes. A Csontarénában majdnem megöltem, de elfutott, annyira félt tőlem és a villámomtól. Most viszont egész biztosan nem érez félelmet.

Ráveszem magam, hogy egy lépést tegyek felé. Az áldott ürességbe, amely körülveszi, és lehetővé teszi, hogy használja a képességét. Újabb lépés. A szabad buborékba, az elektromosságba. Vajon rögtön megérzem? Hirtelen jön majd vissza áradatban? Biztosan. Muszáj.

De megvető vicsorgása mosollyá változik. Lépteim ritmusát követve elhátrál, mire morogni kezdek. – Ne olyan hevesen, Barrow.

Ez az első alkalom, hogy kimondta a valódi nevemet.

Csettint, és Cicára mutat. – Hozza!

Magukkal hurcolnak, mint az első napon, nyakörvemre erősített láncon, amelyet Cica erősen szorongat. Trió és az ő csendje lüktet a fejemben. A hosszú séta a Fehértűzön át úgy meggyötör, mintha kilométereket futottam volna, pedig nem megyünk túl gyorsan. Akárcsak korábban, most sem kötik be a szemem. Nem veszik a fáradságot arra, hogy megpróbáljanak összezavarni.

Egyre több részletet ismerek fel, ahogy a régen bebarangolt átjárókon és galériákon átvágva közeledünk a célunkhoz. Akkor nem éreztem szükségét, hogy rendszerezzem a látottakat. Most azonban igyekszem tőlem telhetően megalkotni fejemben a palota térképét. Ismernem kell az alaprajzát, ha valaha is élve ki akarok jutni innen. A szobám keletre néz és az ötödik szinten van; ennyit leszűrök az ablakokból. Emlékszem, hogy Fehértűz összekapcsolódó terekből áll, ahol minden szárny olyan udvart vesz körül, amilyenre az én szobám is néz. A magas, boltíves ablakokon át elém táruló látvány minden újabb folyosóval megváltozik. Egy belső kert, a Caesar tér, az elnyúló kiképzőtér, ahol Cal gyakorlatozott a katonáival, mögötte a távolban falak és Archeon újjáépített hídja. Szerencsére nem haladunk át azokon a lakrészeken, ahol megtaláltam Julian naplóját, és ahol végignéztem Cal dühöngését és Maven fondorkodását. Meglep, mennyi emléket rejt a palota, annak ellenére, hogy milyen rövid időt töltöttem itt.

Elhaladunk egy lépcsőfordulóból nyíló ablaksor előtt, amely nyugatra néz a barakkok fölött a Vezér-folyóra és a város másik felére. A Csontaréna az épületek között fészkel, hatalmas tömbje túlságosan ismerős. Felismerem a látványt. Callel már álltam az ablakok előtt. Hazudtam neki, tudván, hogy aznap éjjel támadást indítunk. De azt nem tudtam, mit fog tenni velünk. Cal akkor azt súgta, bárcsak másként lennének a dolgok. Osztozom a panaszában.

A menetünket minden bizonnyal kamerák kísérik, bár már nem érzem őket. Evangeline egy szót sem szól, miközben lemegyünk a palota földszintjére, nyomunkban a katonákkal: mintha feketerigók raja követne egy fémhattyút. Valahonnan muzsika hangja hallatszik, és úgy lüktet, mint egy szív. Még soha nem hallottam ilyen zenét, sem azon a bálon, amin részt vettem, sem Cal táncleckéi alatt. Saját életet él, sötét, bonyolult és furcsán hívogató. Az előttem lépkedő Evangeline válla megfeszül a hangokra.

Az udvar szintje szokatlan módon kong az ürességtől, csak néhány őr strázsál a folyosókon. Közönséges katonák, nem Őrzők, akik Mavent kísérik. Evangeline várakozásaimmal ellentétben nem jobbra, a nagy, boltíves ajtószárnyak mögött meghúzódó trónterem felé fordul, hanem velünk a nyomában előresiet, és egy másik helyiségbe nyomul, amelyet túlságosan is jól ismerek.

A tanácsterem. Kerek, márvánnyal és csillogó fával burkolt helyiség. A falak mentén székek, a díszes padlót Norta címere, a lángoló korona díszíti, amelynek láttán megbotlom, és kénytelen vagyok behunyni a szemem. Nem kétlem, Cica keresztülrángat majd a termen. Boldogan hagynám, ha ezzel elkerülhetném, hogy többet kelljen látnom ebből a helyből. Emlékszem, Walsh itt halt meg. Az ő arcát látom magam előtt. Úgy vadásztak rá, mint egy nyúlra, és végül elkapták a farkasok – Evangeline, Ptolemus, Cal. Az Archeon alatti alagutakban fogták el, ahol a Skarlát Gárdától kapott utasításokat követte. Rátaláltak, idevonszolták, és Elara királynő elé vezették vallatásra. Walsh előttünk nyelt le egy gyilkos pirulát, hogy megvédje a Skarlát Gárda titkait. Hogy megvédjen engem.

Amikor a zene hangereje megháromszorozódik, kinyitom a szemem.

A tanácsterem eltűnt, de az elém táruló látvány még szörnyűbb.

• HARMADIK FEJEZET •

Mare

Zene kering a levegőben, a fenséges trónterem minden zegzugát alkohol édes, émelyítő illata tölti be. Egy padló fölé emelt kilépőre érkezünk, ahonnan kiváló rálátás nyílik a duhaj mulatozásra – és ahol néhány másodperc haladékot nyerhetünk, mielőtt mások észrevennének minket.

Pillantásom idegesen cikázik ide-oda, minden arcban és minden árnyékban lehetőséget vagy veszedelmet keresek. Selymek, ékkövek és csodaszép páncélok csillognak a több tucat csillár fényében, olyan hatást keltve, mintha emberi csillagképek suhannának és forognának a márványpadlón. Egy hónap fogság után a látvány sérti az érzékeimet, mégis szomjasan iszom magamba. Olyan sok szín, olyan sok hang, olyan sok ismerős nemes úr és hölgy. Egyelőre nem vesznek észre. A tekintetük nem fordul felém: egymást figyelik, a borral és színes likőrökkel teli poharakat, a zaklatott ritmust, a levegőben kígyózó illatos füstöt. Vad ünnepség zajlik, de fogalmam sincs, mit ünnepelnek.

Gondolataim természetesen rögtön szárnyra kelnek. Újabb győzelmet arattak Cal vagy a Skarlát Gárda ellen? Vagy még mindig az elfogatásomat ünneplik?

Elég egy pillantást vetnem Evangeline-re. Macskaszerű vicsorgása eltorzul a határtalan dühtől. Szeme sötéten mered a forgatagra, a tökéletes gyönyör – vagy tökéletes tudatlanság – állapotában ünneplő népe látványára.

Valakinek a parancsára Vörös szolgák válnak el a távolabbi faltól, és begyakorolt formációban vágnak át a termen, kezükben rubinpiros, arany és gyémánt csillagfényt idéző folyadékokkal teli kristálykelyhekkel megrakott tálcákkal. Mire a másik oldalra érnek, a tálcáik kiürülnek, de hamar megrakják őket. Újabb kör, a tálcák ismét kiürülnek. Fogalmam sincs, hogyan képes az Ezüstök némelyike talpon maradni. Folytatják az ünneplést, poharukat szorongatva beszélgetnek és táncolnak tovább. Néhányan pipákat szívnak, és furcsán színes füstöt fújnak a levegőbe. Nem olyan az illata, mint a dohánynak, amelyből Dúcban sok idősebb ember még mindig féltékenyen őrizgeti a készletét. Irigykedve nézem a pipáikban felvillanó fényszikrákat.

A Vörös szolgák látványa még rosszabb. Megsajdul a szívem. Mit nem adnék, ha a helyükben lehetnék! Buta vagy, szidom magamat. Ugyanúgy fogságban vannak, mint te. Akárcsak a teljes néped. Valamennyien Ezüst csizma sarkát nyögjük, bár egyesek közülünk kapnak kis levegőt.

Miatta.

Evangeline lemegy a lépcsőn, az Arvenek pedig utánarángatnak. A lépcső egyenesen az emelvényhez vezet, amely elég magas, hogy fennen hirdethesse fontosságát. Természetesen egy tucat Őrző áll rajta álarcban, felfegyverezve, minden porcikájuk félelmet kelt.

Az emlékezetemben őrzött trónokra számítok: gyémántüveg lángokra a királyi széken, zafírra és fehér aranyra a királynő székén. Maven azonban ugyanolyan trónon ül, amelyről egy hónapja láttam fölemelkedni, amikor láncra verve megmutatott a világnak.

Nincsenek rajta drágakövek, sem nemesfémek. Csak fényes anyaggal erezett egyenes, szürke kőlapokból áll. Brutálisan szembeötlő a címer hiánya. Hidegnek és kényelmetlennek, amellett szörnyen nehéznek látszik. Maven eltörpül benne, fiatalabbnak és kisebbnek tűnik, mint valaha. Az ember akkor látszik hatalmasnak, ha van hatalma. Ezt a leckét én megtanultam Elarától, de a jelek szerint Maven nem. Csak egy fiúnak látszik, minthogy az is, sápadt kamasz fekete egyenruhában. A színfoltokat a palástja vérpiros bélése, az ezüstmedálok és szeme vibráló kékje jelentik.

Maven király a Calore-házból azonnal a szemembe néz, amint megérzi, hogy ott vagyok.

A pillanat az idő fonalán függve hosszúra nyúlik. Köztünk hangokkal és káosszal teli szakadék, de a terem felőlünk akár üres is lehetne.

Kíváncsi vagyok, látja-e bennem a változást. A betegséget, a fájdalmat, a kínzást, amelyet néma börtönöm jelentett. Látnia kell. Tekintete végigsiklik kiugró arccsontomról a galléromig, majd a fehér ruhára, amelybe öltöztettek. Ezúttal nem vérzek, de azt kívánom, bárcsak úgy lenne. Akkor megmutathatnám mindenkinek, mi vagyok, mi voltam mindig is. Vörös. Sebesült. De élő. Ahogy korábban a tanács és néhány perce Evangeline előtt tettem, kihúzom magam, és minden erőmet összeszedve vádlón rámeredek. Végigmérem, keresem a repedéseket, amelyeket csak én láthatok. Karikás szemet, megránduló kezet, olyan merev tartást, mintha a gerince bármelyik pillanatban eltörhetne.

Gyilkos vagy, Maven Calore, gyáva és gyenge.

Működik. Elfordítja tőlem a tekintetét, és két kézzel a trónszék karfáját markolva felugrik. Haragja úgy sújt le, akár egy kalapács.

– Magyarázatot követelek, Arven! – förmed rá a közelebbi őrre.

Trió majd kiugrik a bakancsából.

A kiáltás varázsütésre megakasztja a zenét, a táncot, az ivászatot.

– Uuuram – dadogja Trió, és egyik kesztyűs kezével karon ragad. Csendet sugároz belém, annyit, hogy a szívverésem is lelassul. Próbál olyan magyarázatot találni, amivel elkerülheti, hogy a felelősséget magára vagy a jövendő királynéra terelje, de kudarcot vall.

A láncom remeg Cica kezében, de még erősen szorítja a végét.

Csak Evangeline-re nem hat a király dühe. Számított erre a reakcióra.

Nem Maven parancsolta meg, hogy hozzanak ide. Egyáltalán nem hívatott.

Nem ostoba. Egy intéssel Trióba fojtja a hebegést. – A gyenge válasza mindent elmond – szólal meg. – Mit hozol fel a mentségedre, Evangeline?

Az apja kimagaslik a tömegből, és tágra nyílt, szigorú szemmel néz. Más talán félelmet olvasna ki a tekintetéből, de nem hiszem, hogy Volo Samos képes bármiféle érzelemre. Csak megsimogatja ezüstös szakállát, arca nem árul el semmit. Ptolemus nem rejti el ilyen sikerrel a gondolatait. Az emelvényen áll az Őrzőkkel, ő az egyetlen, aki nem visel tűzszínű öltözéket vagy álarcot. Bár a teste mozdulatlan, pillantása vándorol a király és a húga között, egyik keze ökölbe szorul. Helyes. Féltsd csak, ahogyan én féltettem a bátyámat. Nézd végig, ahogy szenved, ahogyan én végignéztem a testvérem halálát.

Mert mi mást tehet most Maven? Evangeline szándékosan ellenszegült a parancsainak, és többet engedett meg magának, mint azt a jegyességük indokolná. Azt tudom, hogy a királlyal ujjat húzni büntetést von maga után. Ráadásul az egész udvar szeme láttára? Maven talán itt helyben kivégzi.

Ha Evangeline tudja, hogy a halált kockáztatja, nem adja ennek jelét. A hangja nem remeg. – Megparancsoltad, hogy börtönözzék be a terroristát, zárják el, mint egy palack bort, és bár a tanács egy hónapja fontolgatja az ügyet, még mindig nem született megállapodás, mi legyen vele. Számos bűne van, tucatnyi halált is megérdemelne, ezernyi letöltött életet a legszörnyűbb börtöneinkben. Mióta felfedeztük, több száz alattvalódat ölte vagy csonkította meg, köztük a szüleidet, és mégis kényelmes szobában pihen, eszik, lélegzik – él, anélkül, hogy a megérdemelt büntetés sújtaná.

Maven az anyja fia, és szinte tökéletes az udvari álarca. Evangeline szavai cseppet sem kavarják fel.

– A megérdemelt büntetés – ismétli, majd a terem felé fordul, és felszegi a fejét. – Ezért idehoztad. Komolyan ennyire rossz mulatságokat rendezek?

Őszinte és erőltetett nevetés moraja fut végig az elragadtatott tömegen. A legtöbbjük részeg, de elegen józanok, hogy tudják, mi folyik, és mit tett Evangeline.

A Samos lány udvarias mosolya annyira feszes, hogy szinte szétreped az arca. – Tudom, hogy az édesanyádat siratod, felség – mondja minden részvét nélkül. – Mint mindannyian. De az édesapád nem így viselkedne. A könnyek ideje lejárt.

Ezek nem a saját szavai, hanem VI. Tiberiaséi. Maven apjáé, a Mavent kísértő szellemé. Az álarca egy pillanatra megremeg, a szemében félelem és harag viaskodik. Éppen olyan élesen emlékszem ezekre a szavakra, mint ő. Ugyanilyen tömeg előtt hangzottak el, miután a Skarlát Gárda megölte a politikai célpontokat, akiket Maven választott ki az anyja sugallatára. Mi elvégeztük nekik a piszkos munkát, ők pedig a saját embertelen támadásukkal tetézték a vérontást. Kihasználtak engem és a Gárdát is, hogy félretegyék az ellenségeiket az útból, és egyúttal másokat megbélyegezzenek. Többet romboltak és többeket öltek meg, mint mi valaha is akartuk.

Még mindig élénken fel tudom idézni a vér és füst szagát. Még mindig fülemben cseng a halott gyerekei fölé görnyedő anya zokogása. Még mindig hallom a szavakat, amelyek a felkelésre sütik a bűnösség bélyegét.

– Erő, hatalom, halál – mormolja Maven. A szavak már akkor is megijesztettek, most pedig egyenesen rettegek. – Mit javasolsz, hölgyem? Fejezzük le? Állítsuk kivégzőosztag elé? Szaggassuk darabokra?

A szívem hevesen dobog. Vajon Maven belemenne ilyesmibe? Nem tudom. Sejtelmem sincs, mit tenne. Minduntalan emlékeztetnem kell magamat arra, hogy őt nem ismerem. Az a fiú, akinek hittem, csak káprázat volt. De mi van az üzenetekkel, amelyeket brutális körülmények között nekem hagyott, és amelyekben azért könyörög, hogy térjek vissza hozzá? És mire véljem a fogság csendes, szelíd hónapját? Talán ezek is hamisak voltak, újabb trükkök, hogy csőbe húzzon? Esetleg újfajta kínzás?

– Azt tesszük, amit a törvény követel. Ahogy az apád is akarta volna.

Ahogy az „apád” szót kiejti, kegyetlenül, mint egy késszúrás, mindent elárul. Sokakhoz hasonlóan ebben a teremben, ő is tudja, hogy VI. Tiberias nem úgy halt meg, ahogy mondják.

Maven elfehéredő ujjakkal markolja a trónt. Az udvarra pillant, érezve a rászegeződő tekinteteket, aztán acsarogva Evangeline-hez fordul. – Nem tartozol az udvartartásomhoz, de még az apámat sem ismerted eléggé, hogy tudd, miként gondolkozna. Én is király vagyok, csakúgy, mint ő, és értem, mi mindent kell megtenni a győzelemért. A törvényeink szentek, de most két háborút vívunk.

Két háborút.

Az adrenalin olyan hevesen önt el, hogy egy pillanatra azt hiszem, visszatért a villámom. Nem, ez nem a villám. Ez a remény. Az ajkamba harapok, hogy ne mosolyogjak. Hetek óta vagyok fogoly, de a Skarlát Gárda még mindig harcol, és ezt Maven nyíltan bevallja. Most már lehetetlen eltitkolni ezt a tényt.

Hiába égek a vágytól, hogy többet tudjak meg, befogom a számat.

Maven lángoló tekintettel nézi Evangeline-t. – Egy ellenséges foglyot, különösen nem olyan jelentőset, mint Mare Barrow, nem szabad közönséges kivégzéssel elpazarolni!

– Így is csak elpazarolod! – tör ki Evangeline olyan hirtelenséggel, hogy biztosra veszem, felkészült erre a vitára. Néhány lépést tesz előre, hogy közelebb kerüljön Mavenhez. Az egész színjátéknak tűnik, amit az udvar kedvéért adnak elő az emelvényen. De ki húz belőle hasznot? – Csak belepi a por, miközben nem csinál semmit, nem ad nekünk semmit, miközben Corvium ég!

Újabb értékes információmorzsa. Még, Evangeline, mesélj még.

A saját szememmel láttam, ahogy egy hónappal ezelőtt az erődváros, a nortai katonaság központjában lázongás tör ki. Tehát még mindig dúl a felkelés. Corvium említésére a tömeg elcsitul. Maven figyelmét sem kerüli el, és igyekszik megőrizni a hidegvérét.

– A tanács néhány nap múlva dönt, hölgyem – sziszegi összeszorított foggal.

– Bocsásd meg a merészségemet, felség. Tudom, hogy igyekszel megtisztelni a tanácsod leggyengébb tagjait is. Még azokat a gyávákat is, akik nem képesek megtenni, amit muszáj. – Még egy lépés, és a hangja dorombolássá szelídül. – De te vagy a király. És a döntés a tiéd.

Rájövök, hogy ez mesteri húzás: Evangeline kiváló manipulátor. Néhány szóval nemcsak azt érte el, hogy Maven mégse tűnjön gyengének, de arra kényszerítette, ha meg akarja őrizni az erő látszatát, kövesse őt. Önkéntelenül is reszketve lélegzem. Vajon Maven azt teszi majd, amit Evangeline akar? Vagy nemet mond neki, és ezzel csak olajat önt a lázongás tüzére, amely már így is elharapózott a nemesi házak között?

Maven nem ostoba. Érti, miben mesterkedik Evangeline, és nem veszi le a szemét róla. Farkasszemet nézve, csak erőltetett mosolyukkal és szúrós tekintetükkel kommunikálnak.

– A királynőválasztáson valóban a legtehetségesebb leány diadalmaskodott – mondja, és megfogja Evangeline kezét. Egy pillanatra mindkettejük arcán undor látszik. Maven hirtelen a tömeg felé fordul, és kiszúr egy sötétkék öltözéket viselő férfit. – Kuzin! Engedélyezem a kért vallatást.

Samson Merandus átvág a tömegen, vigyorogva hajol meg, a szeme éberen csillog. Kék köpenye szétterül, akár egy sötét felhő. – Köszönöm, felség.

– Ne – szakad ki belőlem. – Maven, ne!

Samson visszafogott haraggal siet fel a lépcsőn. Néhány lépéssel előttem terem, már csak a szemére vagyok képes figyelni. Kék, mint Elaráé vagy Mavené.

– Maven! – nyögök fel ismét, bár tudom, hogy semmit sem érek vele. Könyörgök, hiába mardossa a büszkeségemet, hogy bármit is kérjek tőle. De mi mást tehetnék? Samson egy suttogó. Belülről fog elpusztítani, feltárja, mi vagyok, mindent előás, amit csak tudok. Hányan fognak meghalni azért, amit láttam? – Maven, kérlek! Ne hagyd, hogy megtegye!

Nincs elég erőm kiszabadulni a Cica markában tartott láncból, és akkor is hiába kapálódzom, amikor Trió megragadja a vállamat. Könnyen tartanak fogva. Pillantásom Samson és Maven között cikázik. Egyik keze a trónon, a másik Evangeline kezében nyugszik. Hiányzol, szóltak az üzenetei. Nem lehet megállapítani, mire gondol, de legalább rám néz.

Helyes. Ha már nem kímél meg ettől a rémálomtól, legalább nézze, ahogy megtörténik.

– Maven – suttogom még utoljára, és próbálom a hangommal megidézni magamat. Nem a Villámlányt, nem Mareenát, az elveszett hercegnőt, hanem Mare-t. A lányt, akit egy cella rácsain keresztül figyelt, és akinek megígérte, hogy megmenti. De az a lány nem elég. Lesüti a szemét. Elfordítja a fejét.

Magamra maradtam.

Samson elkapja a torkomat, megszorítja a fém nyakörv fölött, ezért kénytelen vagyok szörnyű, ismerős szemébe nézni. Olyan kék és olyan könyörtelen, mint a jég.

– Hibát követtél el, amikor megölted Elarát – mondja, és még csak meg sem próbálja fékezni magát. – Ő sebészként bánt az elmékkel.

Mohón közelebb tolja az arcát, mint egy éhező, aki éppen lakomára készül.

– Én viszont egy mészáros vagyok.

Amikor a zavarókészülék kiütött, három napig fetrengtem kínok között. Rádióhullámok vihara fordította ellenem a saját elektromosságomat. A bőrömben vibrált, úgy zörgött idegeim között, mint egy rakás csavar egy üvegben. Sebeket hagyott maga után, cikcakkos fehér hegeket a nyakamon és a gerincem mentén, és még mindig nem szoktam hozzá a csúfságukhoz. Zsibonganak és húzódnak, még az ártalmatlan mozdulatokat is fájdalmassá teszik. Még a mosolyaimon is meglátszik, ami történt velem.

Most, ha tehetném, könyörögnék érte.

A zavaró csikorgása és kattogása, ahogy szétcincál, mennyei élvezet, kegyelem lenne. Inkább törjön a csontom és szakadjon az izmom, csak a fogaim és körmeim maradjanak, hadd pusztuljon minden porcikám, csak ne kelljen még egy másodpercet elviselnem Samson suttogásából.

Érzem az elméjét. Minden zugot kitölt, mint valami romlás, rothadás vagy rák. Érdesen és álnok szándékkal csúszkál a fejemben. Amelyik részemet nem foglalta el a mérge, azt fájdalom perzseli. Élvezi, hogy ezt teheti velem. Végtére is ez a bosszúja azért, amit Elarával, a rokonával és a királynőjével tettem.

Ő az első emlék, amelyet kitépett belőlem. Feldühítette, hogy nincs bennem megbánás, és most ezt sajnálom. Bárcsak sikerült volna valamiféle részvétet kicsiholnom magamból, de Elara halálának képe túl rémítő volt ahhoz, hogy döbbeneten kívül mást is kiváltson belőlem. Most emlékszem. Samson kényszerít rá.

Vakító fájdalom, és máris visszaugrom az emlékeimben arra a pillanatra, amikor megöltem Elarát. A képességem lila és fehér villámokat szólít az égből. Az egyik a fejét találja el, belefolyik a szemébe és a szájába, le a nyakán és karján az ujjaiba, majd vissza. A bőrén kiütköző verejték gőzzé forr, a húsa megperzselődik és füstölögni kezd, ruháján a gombok vörösen kezdenek izzani, átégetik a szövetet és a bőrét. Megrándul, saját magát karmolássza, próbál megszabadulni tomboló elektromosságomtól. Ujjbegyei felhasadoznak, kibukkan alóluk a csont, gyönyörű arcának izmai elernyednek, ahogy rángatja a száguldozó áram. Platinaszőke haja feketére perzselődik és pernyévé hullik. És a szag. A hang. Addig sikítozik, amíg hangszálai elszakadnak. Samson tesz róla, hogy a jelenet elnyúljon, képességével úgy manipulálja az elfeledett emléket, míg minden másodperce bele nem ég a lelkiismeretembe. Valóban egy mészáros.

A dühe ide-oda rángat, nem tudok megkapaszkodni semmiben, csapdába estem egy olyan viharban, amelyet nem vagyok képes irányítani. Csak azért imádkozom, hogy ne lássam, amit Samson keres. Próbálom kizárni tudatomból Shade nevét. A felhúzott falak azonban vékonyak, Samson kárörvendően tépi szét őket. Érzem, ahogy elszakadnak, és lényem újabb részét marcangolja. Tudja, mit akarok elzárni előle, mit nem akarok újra végigélni. Átrohan a gondolataimon, és megelőz minden erőtlen kísérletet, hogy megakadályozzam. Megpróbálok sikoltani vagy könyörögni, de sem a szám, sem az elmém nem képes reagálni. Samson mindent a markában tart.

– Túl könnyű. – A hangja bennem és körülöttem visszhangzik.

Akárcsak Elara halála, Shade-é is tökéletes és fájdalmas részletességgel idéződik fel. Minden szörnyű pillanatot újra kell élnem, és nem tehetek mást, csapdába esve a saját testemben. Sugárzástól csípős a levegő. A Corros börtön a Láp peremén áll, közel a déli határunkat alkotó atomsivataghoz. Hideg köd borul a tájra a szürke hajnalon. Egy pillanatig minden mozdulatlan, egyensúlyban lebeg. Lépés közben dermedten bámulok. A börtön a hátam mögött tátong, még mindig remeg a benne kitört lázadástól. Rabok és üldözők özönlenek ki a kapukon. Követnek minket a szabadságba. Cal már nincs mellettem, ismerős alakja száz méterrel odébb rohan. Megkértem Shade-et, hogy előbb vele ugorjon, hogy megvédjük kevés pilótánk egyikét, mert csak repülve menekülhetünk. Kilorn még velem van, hozzám hasonlóan megdermedve, puskája a vállánál. Mögénk céloz, Elara királynéra, a testőreire és Ptolemus Samosra. Szikrák és puskapor szülte golyó robban ki a csőből. Az is a levegőben lebeg, arra vár, hogy Samson szorítása enyhüljön az elmémen. Odafönt elektromosságtól sűrűn kavarog az ég. Az én hatalmam. Sírni tudnék, ha újra érezhetném.

Az emlék lassan mozgásba lendült.

Ptolemus hosszú, csillogó tűt formál magának a keze ügyében lévő számos fegyver mellé. A penge tökéletes élén Vörös és Ezüst vér csillog, minden egyes csepp szikrázó ékkő, ahogy átsüvít a levegőn. Ara Iral a képessége ellenére nem elég gyors, hogy elkerülje a halálos ívet. A penge egy pillanat alatt átmetszi a nyakát. A nő néhány lépésre tőlem felbukik, olyan lassan, mintha vízben tenné. Ptolemus ugyanazzal a mozdulattal engem is meg akar ölni, és a csapás lendületével a szívemre irányozza a tűt. De a bátyámat találja az útjában.

Shade visszaugrik hozzánk, hogy biztonságba teleportáljon. Testet ölt a levegőben. Először a mellkasa és a feje, aztán a végtagjai rajzolódnak ki. A kezét kinyújtja, a szemét rám szegezi. Nem látja a tűt. Nem tudja, hogy mindjárt meghal.

Ptolemus nem Shade-et akarta megölni, de nem bánja azt sem. Egy újabb halott ellenség neki egyremegy. Csak egy újabb legyőzendő akadály a háborúban, újabb névtelen és arctalan hulla. Hányszor tettem én ugyanígy?

Valószínűleg azt sem tudja, kicsoda Shade.

Kicsoda volt.

Tudom, mi következik, de akármilyen megveszekedetten próbálkozom, Samson nem hagyja, hogy behunyjam a szemem. A tű átdöfi a bátyámat, átfúrja az izmokat, szerveket és a szívet.

Valami felrobban bennem, és az égbolt válaszol. Amint a bátyám eldől, leszakad ránk a haragom. De nem érzem a keserédes megkönnyebbülést. A villám nem éri el a földet, nem öli meg Elarát és nem szórja szét a testőreit. Samson nem adja meg nekem ezt a kis örömöt. Ehelyett visszahívja a jelenetet. Újra lejátssza. A bátyám megint meghal.

És megint.

És megint.

Minden alkalommal arra kényszerít, hogy végignézzek valami mást is. Egy hibát. Egy kis botlást. Egy választást, amellyel megmenthettem volna Shade-et. Kis döntéseket. Egy lépést itt, egyet amott, ha gyorsabban futottam volna… Ez a legrosszabb kínzás.

Nézd meg, mit tettél! Nézd meg, mit tettél! Nézd meg, mit tettél!

A hangja hullámzik körülöttem.

Más emlékek törnek át Shade halálán, látomások szivárognak át egymásba. Mindegyik másik félelmet vagy gyengeséget próbál kiaknázni. Ott az apró holttest, amelyet Templynben találtam, a Maven újvérű vadászai által megölt Vörös csecsemő. A következő pillanatban Farley ökle csapódik az arcomba. Szörnyű dolgokat vág a fejemhez, engem okol Shade haláláért, miközben a fájdalma szinte elemészti. Cal arcán könnyek csorognak végig, a kard remeg a kezében, ahogy apja nyakához tartja. Shade szerény sírja Tuckban, magányosan az őszi égbolt alatt. Az Ezüst biztosok, akiket Corrosban és Révöbölben megöltem az áramommal, a férfiak és nők, akik csak parancsokat követtek. Nem volt választásuk. Semmi.

Emlékszem minden halálra. Minden fájdalomra. A húgom arckifejezésére, amikor a biztos eltörte a kezét. Kilorn vérző öklére, miután megtudta, hogy besorozzák. A bátyáimra, akiket háborúba vittek. Az apámra, aki testben és lélekben is félemberként tért vissza a frontról, egy rozoga kerekes székbe száműzve – külön élve az életét tőlünk. Az anyám szomorú szemére, amikor azt mondta, büszke rám. Hazugság. Most már hazugság. És végül emlékszem a beteg sajgásra, az üresen kongó igazságra, amely régi életem minden pillanatát kíséri – hogy végső soron pusztulásra voltam ítélve.

Még most is.

Samson nemtörődöm módon söpör végig mindezen. Keresztülcibál a hasznavehetetlen emlékeken, amelyeket csupán azért hív elő, hogy még több fájdalomnak tegyen ki. Árnyak ugrálnak a gondolatok között. Minden kínzó pillanat mögött képek mozognak. Samson felfoghatatlanul gyorsan végigpörgeti. De sikerül eleget összekaparnom. Az ezredes arcát, vörös szemét, ahogy az ajka számomra nem hallható szavakat formál. De Samson bizonyára hallja. Ezt keresi. Információt. Titkokat, amelyekkel tönkrezúzhatja a lázadást. Törött héjú tojásnak érzem magamat, amelyből lassan szivárog a belseje. Samson mindent kihúz belőlem, amit csak akar. Még csak arra sem vagyok képes, hogy szégyent érezzek azért, amit még talál.

A Cal mellett töltött éjszakákat. Cameron rákényszerítését, hogy csatlakozzon hozzánk. A lopott pillanatokat, amikor újra meg újra elolvastam Maven gyomorforgató üzeneteit. Emlékeket arról, aminek a mellőzött herceget hittem. A gyávaságomat. A rémálmaimat. A hibáimat. Minden önző lépést, ami idáig vezetett.

Nézd meg, mit tettél! Nézd meg, mit tettél! Nézd meg, mit tettél!

Maven hamarosan tudomást szerez minderről.

Mindig ezt akarta.

A cikornyás kézírásával írt szavak beleégnek a gondolataimba.

Hiányzol.

A viszontlátásig.

• NEGYEDIK FEJEZET •

Cameron

Még mindig nem tudom elhinni, hogy túléltük. Néha álmaimban visszatér. Nézem, ahogy elhurcolják Mare-t, két melák tartja szorosan fogva. Kesztyűt viseltek a villámok ellen, nem mintha Mare használni próbálta volna a hatalmát, miután megkötötte az alkut. Az ő életét a miénkért cserébe. Nem hittem volna, hogy Maven király tartja magát az egyezséghez. Főleg, ha a száműzött bátyjáról van szó. De állta a szavát. Jobban akarta Mare-t, mint a többit.

De még így is a szokásos rémálmok gyötörnek, félek, hogy ő és a vadászai visszatértek, hogy megöljenek. A hálótermünkben hallatszó horkolások azonban elűzik ezeket a gondolatokat.

Megmondták, hogy az új főhadiszállás egy rohadt leprafészek lesz, de azt hittem, sokkal jobban fog hasonlítani Tuckra. Egy elhagyatott, mindentől távol eső, de még működőképes épület, amelyet titokban elláttak minden kényelemmel, amire egy bimbózó lázadásnak szüksége lehet. Tuckot első pillantásra utáltam. A kockabarakkok és a biztosokra hasonlító katonák túlságosan is emlékeztettek a Corros börtönre, még akkor is, ha az utóbbiak Vörösök voltak. A szigetben újabb börtönt láttam, újabb cellát, amelybe belekényszerítenek, csak annyi különbséggel, hogy ezúttal Mare Barrow teszi, nem pedig egy Ezüst biztos. De Tuckon legalább láttam az eget. Tiszta levegő töltötte meg a tüdőmet. Corroshoz, az Újvároshoz és ehhez képest Tuck igazi megváltás volt.

Most a többiekkel együtt Irabelle, a Skarlát Gárda egyik erődítményének betonalagútjaiban fagyoskodom a tóvidéki város, Próbakő külterületén. A falak jegesek, hőforrás híján jégcsapok lógnak a helyiségek mennyezetéről. A Gárda néhány katonája rászokott, hogy mindenhova kövesse Calt, hátha így nekik is jut a sugárzó melegéből. Én viszont lehetőség szerint kerülöm őt. Nincs szükségem egy Ezüst hercegre, aki csak vádlón bír rám nézni.

Úgysem tudtam volna megmenteni Mare-t.

Alig pallérozott képességem közel sem volt elég. És te sem voltál elég, felsegg. Legszívesebben a szemébe vágnám, valahányszor összeakadunk. Az ő lángja sem vehette fel a versenyt a királlyal és a vadászaival. Különben is, az alkut Mare ajánlotta, és ő döntött. Ha Cal mindenáron haragudni akar valakire, akkor haragudjon rá.

A Villámlány azért tette, hogy minket megmentsen, és ezért mindig hálás leszek. Még akkor sem érdemli azt, ami történik vele, ha egy egoista álszent.

Az ezredes abban a pillanatban kiadta a parancsot Tuck evakuálására, hogy sikerült vele rádiókapcsolatot létesítenünk. Tudta, ha Mare Barrow-t kivallatják, a sziget veszélybe kerülhet. Farley-nak sikerült mindenkit biztonságba juttatnia a hajókon és a börtönből elkötött nagy teherszállító repülőn. Nekünk a szárazföldön kellett átvágnunk a lezuhanás helyszínétől a találkozási pontig a határ túloldalán. Azt mondom, „kellett”, mert már megint megmondták, mit tegyek és hová menjek. Azért repültünk eredetileg a Fojtáshoz, hogy megmentsünk egy légióra való gyerekkatonát. A fivérem is köztük volt. A küldetésünket azonban félre kellett tennünk. Egyelőre, mondták minden alkalommal, amikor volt merszem nemet mondani arra, hogy akár egy lépést távolodjam a fronttól.

Az emléktől ég az arcom. Mennem kellett volna tovább. Nem tartóztattak volna fel. Nem tudtak volna megállítani. De féltem. Olyan közel a lövészárkokhoz rádöbbentem arra, milyen érzés egyedül menetelni. Hiábavalóan haltam volna meg. De akkor is képtelen vagyok megszabadulni a döntésem miatti szégyentől. Hátat fordítottam, és megint cserben hagytam a testvéremet.

Hetekbe telt, mire mindenki újra összegyűlt. Farley és a katonái érkeztek utolsóként. Azt hiszem, amíg távol volt, az apja, az ezredes mindennap nyugtalanul járkált fel-alá új bázisunk fagyos folyosóin.

Barrow fogságának van legalább valami haszna is. A fogoly okozta felfordulás a corviumi zűrzavarral párosulva minden csapatmozgást megállított a Fojtás környékén. A fivérem biztonságban van. Már amennyire egy tizenöt éves fiú biztonságban lehet egyenruhában és puskával a kezében. Mindenesetre nagyobb biztonságban van, mint Mare.

Nem is tudom, hányszor láttam már Maven király üzenetét. Cal megérkezésünk után elfoglalta az irányítószoba egyik sarkát, hogy újra meg újra lejátssza. Amikor először láttuk, szerintem egyikünk sem mert lélegzetet venni. Mindannyian a legrosszabbtól tartottunk. Azt hittük, hogy mindjárt lefejezik Mare-t. A testvérei teljesen magukon kívül voltak, a könnyeikkel küszködtek, Kilorn pedig nézni sem bírta, a tenyerébe temette az arcát. Amikor Maven kijelentette, hogy a kivégzés túl jó Mare-nek, azt hiszem, Bree elájult megkönnyebbülésében. Cal azonban csöndben nézte tovább, és a homlokát ráncolta. A lelke mélyén tudta, mint ahogy mindannyian, hogy Mare Barrow-t valami halálnál is szörnyűbb sors várja.

Letérdelt az Ezüst király elé, és mozdulatlanul tűrte, hogy nyakörvet csatoljon rá. Nem szólt és nem tett semmit. Hagyta, hogy Maven király az egész nemzet színe előtt terroristának és gyilkosnak nevezze. Egyik részem azt szerette volna, ha Mare cérnája elszakad, de tudom, hogy nem lehetett volna lázadni. Csak dühösen meresztette a szemét a körülötte állókra, tekintete ide-oda vándorolt az emelvényen zsúfolódó Ezüstökön. Mind közel szerettek volna kerülni hozzá. Vadászok vártak arra, hogy lemészárolhassák, és megszerezzék a trófeáját.

A korona ellenére Maven nem tűnt királynak. Inkább fáradtnak, talán betegnek, és határozottan dühösnek. Talán mert a mellette lévő lány nemrég megölte az anyját. Megrántotta Mare nyakörvét, és becibálta a palotába. Mare még utoljára, elkerekedett szemmel hátrapillantott a válla fölött. De az újabb rántás visszafordította, és azóta nem láttuk.

Ő ott volt, én meg itt fagyoskodtam, és azzal töltöttem a napjaimat, hogy még nálam is idősebb felszerelést szereltem. Az egész rohadtul fölösleges volt.

Az ágyamban heverve még egy percig a fivéremre gondolok, hogy vajon hol lehet, mit csinálhat éppen Morrey. Az ikertestvérem volt, de semmiben sem hasonlított rám a külsőnkön kívül. Puhány volt Újváros kegyetlen sikátoraiban, és állandóan betegeskedett a gyárak füstjétől. Nem akarom elképzelni, mit tett vele a katonai kiképzés. A műszi dolgozók túl értékesek vagy túl gyengék a hadsereghez. Addig legalábbis így tartották, amíg a Skarlát Gárda el nem kezdte a szarkavarást, meg nem ölt néhány Ezüstöt, és az öreg királyt is beavatkozásra kényszerítette. Mindkettőnket besoroztak, pedig volt munkánk. Még csak tizenöt évesek voltunk. A rohadt rendeletek, amelyeket Cal apja hirdetett ki, mindent megváltoztattak. Kiválasztottak minket, azt mondták, katonák leszünk, és elszakítottak a szüleinktől.

Szinte azonnal elválasztottak minket egymástól. A nevem rajta volt egy listán, az övé nem. Ez egyszer hálás voltam, hogy engem küldtek Corrosba. Morrey soha nem élte volna túl a börtönt. Most viszont azt kívánom, bárcsak helyet cserélhetnénk. Ha ő lehetne szabad, én pedig a fronton. De akárhányszor kérvényezem az ezredesnél, hogy tegyünk próbát a Kis Légióval, mindig leráz.

Akár megint rákérdezhetnék.

A szerszámöv ismerős súlya húzza a csípőmet, minden lépésnél megcsörren. Eltökélten lépdelek, hogy elrettentsek bárkit, aki fel akarna tartóztatni. A folyosók azonban többnyire üresek. Senki nincs, akit érdekelne, hogyan masírozok el mellette egy zsemlét rágcsálva. A legtöbb parancsnok az egységeivel bizonyára járőrözik, Próbakőt és a határt derítik fel. Azt hiszem, Vörösöket keresnek, azt a néhány szerencsés frátert, aki eljut északra. Néhányan azért jönnek, hogy csatlakozzanak hozzánk, de ezek mind katonaérett korúak, vagy az ügy számára hasznos tudással rendelkező munkások. Nem tudom, hová kerülnek a családok, az árvák, az özvegyek. Azok, akik csak láb alatt lennének.

Mint én. De én szándékkal vagyok láb alatt. Csak így tudom felhívni magamra a figyelmet.

Az ezredes sufnija – úgy értem, az irodája – egy szinttel a hálóterem fölött van. Nem vesződöm azzal, hogy kopogjak, rögtön a kilinccsel próbálkozom. Könnyedén elfordul, és komor, betonfalú szoba tárul fel előttem, amelyben néhány lezárt iratszekrény és egy íróasztal zsúfolódik össze. És az íróasztal mögött ül egy ember.

– Az irányítószobában van – mondja Farley föl sem pillantva az iratokból. Ujjai tintafoltosak, még az orrán és véreres szeme alatt is díszlik egy-két paca. Ahogy látom, a Gárda kommunikációját nézi át, a kódolt üzeneteket és parancsokat. Tudom, a parancsnokságtól érkeztek, és eszembe jut a pletyka a Skarlát Gárda felsőbb köreiről. Senki sem tud róluk sokat, én pedig még annál is kevesebbet. Nekem senki nem mond semmit, hacsak nem kérdezek rá legalább tucatszor.

A homlokom ráncolva meresztem rá a szemem. Hiába rejti el az asztal a hasát, kezd meglátszani az állapota. Arca és ujjai püffedtek. Három, ételmaradékkal teli tányér áll előtte.

– Jó volna, ha néha aludnál is, Farley.

– Talán. – Szemlátomást bosszantja az aggodalmaskodásom.

Jól van, akkor ne hallgass rám. Halkan sóhajtok, és hátat fordítok neki, hogy kimenjek.

– Mondd meg neki, hogy Corvium már majdnem kész – teszi hozzá Farley erős, éles hangon. Parancs, de ugyanakkor nemcsak az.

Felvont szemöldökkel nézek vissza rá. – Mire kész?

– Zavargások törtek ki, halott Ezüst biztosokról szóló hírek röppennek fel, és a lőszerraktárak újabban csak úgy felrobbannak. – Majdnem vigyorog. De csak majdnem. Shade Barrow halála óta nem láttam őszintén mosolyogni.

– A Skarlát Gárda tehát a városban van?

Végre felpillant. – Tudtunkkal nem.

– Akkor a légiók kezdenek átállni. – Felébred bennem a remény. – A Vörös katonák…

– Több ezren állomásoznak Corviumban. És jó páran rájöttek, hogy létszámban jelentősen felülmúlják az Ezüst biztosokat. Legalább négyszer többen vannak.

Négyszer többen. A remény rögtön megkeseredik. A saját szememmel láttam, milyenek az Ezüstök, és mire képesek. Voltam már a foglyuk és az ellenségük, és csak a képességem miatt voltam képes harcolni. Négy Vörös egy Ezüst ellen még mindig reménytelen arány. Még mindig biztos vereség. Farley viszont nem ért egyet velem.

Az aggodalmamat megérezve igyekszik kedvesebben szólni hozzám. Mintha csak egy borotva késsé szelídülne. – A testvéred nincs a városban. A Tőr légió még a Fojtás lövészárkaiban maradt.

Vagyis egy aknamező és a lángokban álló város közé szorulva. Remek.

– Nem Morrey miatt aggódom. – Pillanatnyilag. – Csak azt nem értem, hogyan akarják bevenni a várost. Lehet, hogy a létszám nekik kedvez, de az Ezüstök… hát ők Ezüstök. Fél tucat magnetron úgy megölhet százakat, hogy a szemük sem rebben.

Elképzelem Corviumot. Eddig még csak rövid bejátszásokat láttam róla az Ezüst híradóban vagy a Skarlát Gárda által megszűrt, jelentésekhez csatolt képanyagban. Inkább erőd, mint város, baljós fekete kőfal veszi körül, és monolitként emelkedik az északi pusztaság fölé. Kicsit emlékeztet a helyre, amelyet vonakodva otthonomnak neveztem. Újvárosnak is saját falai voltak, és számtalan biztos felügyelte az életünket. Mi is több ezren voltunk, de egyedüli lázadásaink csak a késésekre és a kijárási tilalom alatti kilopakodásra korlátozódtak. Nem volt mit tenni. Az életünk gyenge és jelentéktelen volt, mint a füst.

Farley visszafordul a munkájához. – Csak add át neki, amit mondtam. Tudni fogja, mit tegyen.

Bólintok, és rácsukom az ajtót az ásítását leplezni próbáló Farley-ra.

– Újra kell kalibrálnom a videoantennákat, Farley százados parancsa…

A központi irányítószoba ajtajánál strázsáló két gárdista már azelőtt hátralép, hogy befejezném a szokásos kamuszövegemet. Mindketten elfordítják a tekintetüket, és kerülik a pillantásomat, mire az arcom égni kezd a szégyentől.

Az újvérűek legalább annyira, ha nem jobban megrémítik az embereket, mint az Ezüstök. A különleges képességekkel bíró Vörösök az ő szemszögükből nézve ugyanolyan kiszámíthatatlanok, hatalmasok és veszedelmesek.

Miután megérkeztünk és még több katona jött ide, a rólam meg a többiekről szóló pletykák terjedtek, mint a futótűz. Az öregasszony meg tudja változtatni az arcát. Az izgága káprázatokkal vesz körül. A műszi lány a gondolataival tud ölni. Szörnyű érzés, ha félnek az embertől. De ami a legrosszabb, nem tudom hibáztatni őket. Mások vagyunk, furcsák, olyan hatalommal, amilyennel még az Ezüstök sem kérkedhetnek. Foszlott kábelek vagyunk, meg-megakadó gépek, akik még mindig csak tanulgatjuk, kik vagyunk és mire képesek. Ki tudja megmondani, mivé válhatunk?

Legyűröm az ismerős szégyenkezést, és belépek.

Az irányítószobában általában zúgnak a képernyők és a rádiós felszerelés, de most furcsán néma minden. Csak egy távíró zizeg, kódolt üzenet hosszú szalagját köpi ki. Az ezredes a gép fölé hajolva olvassa az egyre növekvő papírcsíkot. Az őt általában árnyékként követő Mare fivérek a közelben ülnek idegesen. Elég ránéznem a helyiségben tartózkodó negyedik alakra, hogy tudjam, miféle jelentés érkezik.

Mare Barrow-ról jött hír.

Különben mi másért lenne itt Cal is?

Szokás szerint búskomor arccal támasztja állát összekulcsolt ujjaira. A föld alatt töltött hosszú napok rajta hagyták a nyomukat, eleve sápadt arca még fakóbb. Ahhoz képest, hogy herceg, válság idején elhagyja magát. Most is lerí róla, hogy ráférne egy zuhany és borotválkozás, nem beszélve néhány pofonról, ami kizökkentené ebből a dermedtségből. De még mindig katona. Hamarabb felém fordul, mint a többiek.

– Cameron – szólal meg, és igyekszik mellőzni a morgást.

– Calore. – Legjobb esetben is száműzött herceg. Nincs szükség rangokra. Hacsak nem akarom szándékosan felbosszantani.

Alma nem esett messze a fájától. Farley ezredes föl sem néz az üzenetről, csupán drámai sóhajjal nyugtázza a megjelenésemet. – Spóroljuk meg az időt, Cameron. Nincs sem elég emberem, sem lehetőségem, hogy megkíséreljek megmenteni egy egész légiót.

Vele együtt mormolom a szavakat. Majdnem mindennap ugyanezt mondja.

– Egy légiónyi alig felkészített gyereket, akiket Maven az első adódó alkalommal lemészárol majd – vágok vissza.

– Mint ahogy erre minden alkalommal felhívod a figyelmemet.

– Mert muszáj emlékeztetnem rá! Uram – teszem hozzá, és arcom megrándul. Uram. Én nem tettem le az esküt a Gárdának, még ha ők úgy is kezelnek, mintha közéjük tartoznék.

Az ezredes összeszűkült szemmel olvassa az üzenetet. – Kivallatták.

Cal olyan hevesen pattan fel, hogy a széke felborul. – Egy Merandus?

Hőhullám söpör végig a szobán, émelygés tör rám. Nem Cal, hanem Mare miatt. A szörnyűségek miatt, amiket csinálnak vele. Zaklatottan összekulcsolom a tarkómon a kezemet, és göndör, sötét hajamat birizgálom. – Igen – feleli az ezredes. – Egy Samson nevű alak.

A herceg nemes létére elég cifrán káromkodik.

– Ez mit jelent? – teszi fel a kérdést a bátorságát összeszedve Bree, Mare tagbaszakadt legidősebb bátyja.

Tramy, a másik életben maradt Barrow fiú, a homlokát ráncolja. – Merandus a királynő háza. Suttogók… vagyis gondolatolvasók. Ízekre fogják szedni Mare-t, hogy minket megtaláljanak.

– Vagy csak szórakozásból – morogja Cal. Mindkét Barrow elvörösödik. Bree pislog váratlan könnyeitől. Szeretném megfogni a karját, de inkább nyugton maradok. Már elég sok embert láttam elhúzódni az érintésem elől.

– Pontosan ezért nem tud Mare a Tuckon kívüli tevékenységeinkről semmit, Tuckot pedig magunk mögött hagytuk – mondja az ezredes sietve. Igaz. Észbontó gyorsasággal ürítették ki Tuckot, és megszabadultak mindentől, amiről Mare Barrow tudott. Még a Corrosnál foglyul ejtett – vagy megmentett, ez csak nézőpont kérdése – Ezüstöket is a tengerparton hagytuk. Túl veszélyes volt megőrizni őket, és túl sokan voltak ahhoz, hogy ellenőrzés alatt tudjuk őket tartani.

Még csak egy hónapja vagyok a Skarlát Gárdával, de már kívülről fújom a szövegeiket. „Felkelünk, vörösen, mint a hajnal” meg „Csak azt tudd, ami szükséges”. Az első harci kiáltás, a második figyelmeztetés.

– Akármit árul el nekik, az legjobb esetben is csak felületes lehet – teszi hozzá az ezredes. – Nem tud semmi fontosat a parancsnokságról, és vajmi keveset a Nortán kívüli ügyeinkről.

Senkit sem érdekel, ezredes. A nyelvemre harapok, hogy rá ne förmedjek. Mare fogoly. És akkor mi van, ha nem szereznek tudomást a Tóvidékről, Piedmontról vagy Montfortról?

Montfort. A távoli nemzet, amelyet úgynevezett demokrácia irányít, Vörösök, Ezüstök és újvérűek egyenlőségen alapuló egyensúlya. Paradicsom? Talán, de azt már korán megtanultam, hogy ebben a világban nem létezik a paradicsom. Alighanem mostanra többet tudok az országról, mint Mare, mert az ikrek, Raj és Tahir szünet nélkül ódákat zengenek Montfort nagyszerűségéről. Én azonban nem vagyok olyan ostoba, hogy minden szavukat elhiggyem. Nem beszélve arról, hogy igazi kínszenvedés velük társalogni, mert örökösen befejezik egymás gondolatait és mondatait. Néha szívesen használnám rajtuk a csendemet, hogy tönkretegyem a képességüket, amivel eggyé tudják forrasztani a gondolataikat. De az kegyetlenség lenne, ráadásul semmi értelme. Az emberek már így is tartanak az újvérűektől, nem kell még azt is látniuk, hogy a képességeinket felhasználva hajba kapunk.

– Komolyan számít jelen pillanatban az, mit tudnak kihúzni belőle? – sziszegem az összeszorított fogaim között. Remélhetőleg az ezredes megérti, mit akarok mondani. Legalább a testvéreit kímélje meg ettől, ezredes. Szégyellje már magát.

Csak pislog, az ép és a sérült szemével egyaránt. – Ha nem bírod a híreket, nem kell az irányítószobába jönnöd. Tudnunk kell, mit árulhat el egy vallatás során.

– Samson Merandus arénaharcos, bár nincs oka rá, hogy az legyen – szólal meg halkan Cal. Igyekszik szelíd hangot megütni. – Szereti fájdalom okozására használni a képességét. Ha ő vallatja Mare-t, akkor… – Elakad a hangja, nem akarja folytatni. – Egyszerű kínzás lesz. Maven egy kínzómester kezére adta Mare-t.

Mintha még az ezredest is felzaklatná ez a gondolat.

Cal hosszan, némán mered a padlóra.

– Sosem gondoltam, hogy Maven ezt tenné vele – motyogja végül. – Valószínűleg Mare sem nézte ki belőle.

Mindketten buták vagytok, kiáltanék rá. Hányszor kell elárulnia ennek az álnok fiúnak, hogy végre tanuljatok belőle?

– Akartál még valamit, Cameron? – kérdezi Farley ezredes. Felcsavarja az üzenetet, mint egy spulni cérnát, mert a többi nyilván nem az én fülemnek van szánva.

– Corviumról van szó. Farley azt mondja, már majdnem kész.

Az ezredes pislog. – Ezek az ő szavai?

– Ezt mondom.

A tekintete rólam Calre szegeződik.

– Akkor ideje nyomást gyakorolnunk.

Az ezredes lelkesnek tűnik, de Cal vonakodó. Mozdulatlanul ül, tudja, hogy egyetlen rándulás elárulhatja a valódi érzelmeit. A mozgás hiánya azonban ugyanilyen árulkodó. – Meglátom, mit tudok kitalálni – préseli ki végül magából. Az ezredesnek ez is elég. Bólint, majd Mare fivérei felé fordul.

– Jobb, ha értesítitek a családotokat – mondja, és igyekszik jóságos képet vágni. – És Kilornt.

Feszengve nézem, ahogy a fiúk megemésztik a fájdalmas hírt a húgukról, és elfogadják a családjuk tájékoztatásának terhét. Bree-nek torkán akadnak a szavak, de Tramynak van annyi lélekjelenléte, hogy a bátyja helyett is szóljon. – Igen, uram – feleli. – Bár azt nem tudom, hogy Warren manapság merre jár.

– Nézd meg az újvérűek barakkjaiban – javasolom. – A legtöbbször ott van.

Kilorn tényleg az ideje nagyobb részét Adával tölti. Ketha halála után Ada vette át az írás és olvasás oktatásának fáradságos feladatát, de gyanítom, hogy a fiú inkább azért van velünk, mert nincs senkije. A Barrow család még rokonságnak tekinthető, de az már szellemek családja, akiket emlékek kísértenek. Még egyszer sem láttam Mare szüleit. Meghúzódnak magukban az alagutak mélyén.

Mind a négyen egyszerre távozunk az ezredestől, merev sorba fejlődve. Bree és Tramy gyorsan leválnak, és a családjuk szálláshelye felé veszik az irányt a bázis másik feléhez. Nem irigyelem őket. Emlékszem, mennyire sikoltozott az anyám, amikor a fivéremet és engem elvittek. Nem tudom, mi a fájdalmasabb – semmit nem tudni a gyerekeimről, csak azt, hogy veszélyben vannak, vagy ha apránként adagolják a fájdalmaikról szóló híreket.

Ezt sosem fogom megtudni. Ebben az ostoba, tönkretett világban nincs helye gyerekeknek, különösen nem az én gyerekeimnek.

Elengedem Calt, de aztán meggondolom magam. Majdnem egyforma magasak vagyunk, nem okoz gondot igazodni a nagy lépéseihez.

– Ha nincs benne a szíved, akkor sok ember halálát okozhatod.

Megpördül, olyan gyorsan és erővel, hogy majdnem fellök. Már láttam a tüzét, de sosem lángolt olyan hevesen, mint most a tekintetében.

– Cameron, az én szívem szó szerint benne van ebben – sziszegi összeszorított fogakkal.

Nyálas szavak. Romantikus vallomás. Alig bírom megállni, hogy ne forgassam a szemem.

– Tartogasd ezt akkorra, amikor visszahozzuk Mare-t – morgom. Amikor, és nem ha. Cal majdnem felgyújtotta az irányítószobát, amikor az ezredes megtagadta a kérését, hogy valamilyen módon üzeneteket juttasson el Mare-nek a palotába. Nem hiányzik, hogy felolvassza a folyosót a rosszul megválogatott szavaim miatt.