Jill Mansell

Ígérd meg nekem

Budapest, 2023

A mű eredeti címe:

Jill Mansell: Promise Me

Copyright © 2023 by Jill Mansell

Fordította: Hoppán Eszter

Magyar kiadás © 2023 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Takács Kriszta

Borító: © Headline Publishing Group

Borító: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-615-5921-63-6

MOBI ISBN 978-615-5921-64-3

1. fejezet

– Hogy mennyi? Ez kész rablás! – a Lou előtt álló idős férfi hitetlenkedve meredt a szupermarket pénztárosnőjére.

– Jaj, mindig ezt mondja. – Az eladónő láthatóan hozzá volt szokva az öreg morgolódásához. – És még csak nem is változtak az árak a múlt héthez képest, kedvesem.

– Eleve túl magasak voltak. Ezt nem lenne szabad megengedni. És ne hívjon kedvesemnek.

A férfi fizetett, aztán fogta a telepakolt szatyrot, és odabicegett az önműködő ajtóhoz, melyet a botjával megütögetett, mert túl lassan nyílt.

– Egyszer, ha majd véletlenül azt mondja, hogy köszönöm, le fogok fordulni a székemről meglepetésemben – jegyezte meg a pénztárosnő jóindulatú mosollyal, miközben beütötte Lou Merlot-ját és egy doboz almás fánkját.

– Majd én mondom helyette is – felelte Lou. – Köszönöm, köszönöm.

Odakint napos, de szeles augusztusi délután volt, és az öregember még mindig ott totyogott a parkolóban. Lou megállt a kijáratnál, és azon töprengett, hogy most azonnal felbontsa-e a fánkos dobozt. Közben látta, hogy a férfi egy lerobbant furgon mellett megy el, amelynek horpadtan lógott a lökhárítója. A következő pillanatban a lökhárító kiálló széle beleakadt a nejlonzacskóba, és az öreg megingott és elvágódott. A szatyor tartalma szétgurult körülötte.

Lou csak annyit tudott mondani: „Jól van?”, mielőtt a bot meglendült, és fejbe vágta. A füléhez kapott, és feljajdult.

– És van még bőven ott, ahonnan ez jött! – hadonászott hevesen az öreg. – Segítség, hívják a rendőrséget, kiraboltak!

– Mi van? Nincs itt semmiféle rabló! – mutatott körbe Lou az üres parkolón.

– Maga akart kirabolni! SEGÍTSÉG!

Hogy mi?

– Nem vagyok rabló. Csak beleakadt a szatyra a lökhárítóba. Én pedig idejöttem megnézni, hogy jól van-e.

– Hogy lehetnék jól, amikor épp most támadtak meg?

– Senki sem támadt magára, csak elvesztette az egyensúlyát, és elesett. Megsérült? Hívjam a mentőket?

– Ne hülyéskedjen. Inkább szedje össze, amit vásároltam. Ennyire talán képes, nem? – mutatott az öreg ingerülten a szanaszét heverő dolgokra.

A zacskó oldalán jókora lyuk tátongott, ezért Lou a válltáskájába gyömöszölte a Merlot-t és a fánkot, és a saját szatyrába kezdett el pakolni. Alig egy perc alatt összeszedte a konzerveket, zacskós leveseket és egyszemélyes készételeket.

– És maga hogy van? Fáj valamije?

Az öregember megrázta a fejét. Inkább csak összerogyott, nem esett nagyot.

– Segítsek felállni?

– Á, dehogy, szívesen elüldögélek itt, mint egy szobanövény. Persze hogy segítsen.

Lou a férfi mögé lépett, hátulról átkarolta a hóna alatt, és felállította.

– Tessék – nyújtotta oda neki a sétabotját. – Hol parkol?

A férfi egy szürke Mini felé mutatott, mire a lány odakísérte. Amikor betette a csomagtartóba a szatyrot, az öregember csóválni kezdte a fejét:

– Szentséges ég!

– Mi a baj?

Az öreg egy szemüveget és egy különálló lencsét szedett elő a kabátja zsebéből, és feltartotta a törött keretet.

– Biztosan ráestem. – Úgy nézett Loura, mintha az egész az ő hibája lenne. – Hogy jutok haza, ha nem látom, hová megyek?

Nyilvánvaló volt, hogy nem tud nagyobb távolságot megtenni gyalog. Vezetni meg pláne nem.

– Taxi?

– Ugyan már. Tud vezetni?

– Tudok, csak autóm nincs.

– Az nem gond. Nekem van – lobogtatta meg az öreg a kulcsot. – Haza tud vele vinni.

Úgy mondta, mintha ez lenne az egyetlen lehetőség.

– Hol van az a haza?

– A hegyen. Nem túl messze. – Aztán, mivel a lány habozott, ingerülten hozzátette: – Biztosítva van, bárki vezetheti.

– És hogy jövök vissza?

– Van lába, nem?

Lou felsóhajtott. A helyzet kezdett kész őrületté változni. Itt áll egy zsémbes, modortalan nyugdíjassal, és bármennyire is szeretne nemet mondani neki, a lelkiismerete nem engedi. Azt is tudta, hogy miért: az egyszemélyes készételek miatt. Ez az ember azért ilyen mogorva, mert már öreg, ránézésre nyolcvanon túl jár. Magányos, képtelen bot nélkül közlekedni, és valószínűleg állandó fájdalmai vannak a reuma vagy az ízületi gyulladás miatt. Már a szupermarketben, a szalagon látta a készételes dobozokat, de a parkoló betonján szétszóródva még szívszorítóbban hatottak.

Ráadásul mindig is túl lágyszívű volt. Nyilván nem tudott csak úgy elmenni. Elvette az öregtől a kocsikulcsot, és így szólt:

– Akkor jöjjön, menjünk haza.

A férfi szeme összeszűkült.

– De nehogy gyorsan hajtson!

Hamarosan kiértek a városból, majd fel egy meredek, kanyargós, fákkal szegélyezett, napfényben fürdő úton.

– Menjen csak tovább – utasította Lout az öreg. – Vigyázzon a kanyarban. Most pedig lassítson, itt lesz fent, balra.

Lou apró házikóra számított, valami lepusztult viskóra, ami illett volna a horpadt, szürke Minihez a poros gumikkal és a karcos fényezéssel.

– És innen hová? – állt le a kavicsos behajtón.

– Állítsa le a motort. Megjöttünk.

– De hol van a maga háza?

– Talán nem lát a szemétől? Itt, az orra előtt – felelte bosszúsan az öreg.

Úgy mutatott a vaníliaszínű cotswoldsi kövekből épült, fenséges, György-stílusú épületre, mint egy római császár a birodalmára. Fantasztikus ház volt, három szintjén ablakok szimmetrikus soraival, ezüstszürke palatetővel, a falakra felkúszó lila akáccal és a bejárati ajtót szegélyező impozáns kőoszlopokkal. Talán ez is egyike azoknak a vidéki rezidenciáknak, amelyeket több kisebb lakásra osztottak fel? Vagy talán egy nyugdíjasotthon? Akárhogy is, Lout lenyűgözte az épület. Leállította a motort, és átment az utasoldali ajtóhoz, hogy kisegítse az öreget, aztán kiszedte a csomagtartóból a bevásárlózacskót.

– Tessék, parancsoljon.

Az idős férfi nem vette el a szatyrot.

– Hozza be, jó?

Lounak nem kellett sehová mennie, úgyhogy nem sietett. Megvárta, amíg a férfi kinyitott egy oldalajtót a házon, aztán belépett utána egy folyosón keresztül a konyhába.

Ezek szerint nem nyugdíjasotthon. És úgy tűnt, hogy kis lakásokra sincs felosztva.

– Elpakolná nekem az ennivalót? – kérte a férfi, aki közben egy tubus pillanatragasztót keresett elő a fiókból, majd leült a tölgyfa asztalhoz, hogy megjavítsa törött szemüvegét.

Lou kivett a zacskóból egy doboz fagyasztott halpogácsát.

– Hol van a fagyasztó?

– Hátul, a mosókonyhában.

Lou gúnyosan elhúzta a száját.

– Szóval tíz perce még rablónak hitt, most meg hagyja, hogy a házában kutakodjak.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Az csak mosókonyha. Nem tartok ott gyémántokat zsákszámra.

– Igaz.

– És nem jókedvemből hagyom, hogy itt mászkáljon, hanem muszájból. Eléggé fáj a lábam.

A konyha és a mosókonyha is gondozatlan volt. Miután visszament, hogy folytassa a kipakolást, Lou megkérdezte:

– Egyedül él?

A férfi bólintott, majd kinyitotta az asztalon lévő kekszes dobozt, és felsóhajtott, amikor látta, hogy üres.

– De csak van valami segítsége?

– Nincs.

Szegény ember, olyan fásultnak tűnt, mint aki már beletörődött, hogy boldogtalan és magányos.

– Elvesztette a feleségét? Részvétem.

– Micsoda? Nekem nincs feleségem. Sosem voltam házas – meredt Loura új keletű gyanakvással a férfi. – Hogyhogy nem tudja?

– Talán nem olvastam az önéletrajzát.

Az öreg mintha hirtelen megvilágosodott volna.

– Nem idevalósi?

– Nem. Selly Oakban lakom.

– Selly micsodában?

– Birminghamben.

Elrakta az utolsó pár dolgot a hűtőszekrénybe, ami tele volt lejárt szavatosságú élelmiszerekkel.

– Most már felteheti a teavizet. A filterek a kék dobozban vannak. Akkor mit keres itt, Foxwellben? – kérdezte az öreg.

– Egy barátomat látogatom meg. Együtt jártunk iskolába Cheltenhamben.

Azért beszélget, mert magányos, gondolta Lou, de persze a világért se vallaná be.

– Hogy hívják a barátját?

– Sammy Keeler.

– Keeler? Melyik a két fiú közül? A kócos, vörös hajú? Aki állandóan azt a nyavalyás gitárját nyüstöli?

A rövid, de velős leírás telitalálat volt.

– Igen, ő.

– Nem járnak, ugye?

– Nem.

– Hogy hívják a másikat?

– Remy.

– Az, az. Egykutya. És ne vegye ki a teafiltert, amíg nem végezte el a dolgát.

Lou mobilja megcsörrent, miközben a teáját kevergette.

– Szia! – szólt bele Sammy. – Ott vagy már? Sajnálom, de valami történt a vonattal Didcotnál, és még legalább egy óráig nem érek haza.

– Nyugi, semmi gond. Valakinek a konyhájában vagyok – felelte Lou. – A szupermarket parkolójában találkoztunk, aztán eltört a szemüvege, így nekem kellett hazavinnem.

– Ki az?

Sammy Foxwellben nőtt fel, mindenkit ismert errefelé.

– Nem tudom. Egy nagy házban lakik a domb tetején. Sammy az – magyarázta közben az öregnek. – Azt kérdezi, hogy ki maga.

– Allsopp.

Oké, kicsit vicces a neve, de hát nem tehet róla. Visszatérve Sammyre, Lou tolmácsolta:

– Allsoppnak hívják.

– Edgar Allsoppra gondolsz? – Sammy nevetni kezdett. – Hűha! Azt akarod mondani, hogy a Walton-házban vagy?

Walton, igen, ez volt a név, ami a behajtó melletti kőoszlopba volt vésve. Ha egyedül lett volna, talán elsütött volna néhány poént arról, hogy csak nem egy őrült baltás gyilkos. De mivel Edgar alig másfél méternyire ült tőle, csak annyit felelt:

– Úgy van! Épp most csináltam neki egy teát.

– Sok szerencsét. Undok egy alak.

Lou ragyogó mosolyt villantott Edgarra.

– Egyetértek!

– De ha valaki elbír vele, akkor az te vagy. Figyelj, nemsokára hívlak megint, oké? Hatra mindenképpen otthon leszek.

Miután eltette a telefonját, Lou kihalászta a teafiltert a saját bögréjéből, és a szemeteshez vitte. Közben megcsúszott valamin, és majdnem nekiesett a falnak.

– Ügyetlen nőszemély – morogta Edgar.

– Valami van a padlón. – Leguggolt, és megtapogatta a kezével a felületet. – Kiöntötte az olajat?

– Nem – húzta el a száját az öreg. – Az vaj.

– Nos, nem hagyhatja a padlót ilyen állapotban. Fel kell takarítani.

Edgar elszörnyedt.

– Az én térdemmel?

Lou a fejét rázta, aztán előkerített egy ősrégi felmosószettet a mosogató melletti szekrényből, és forró tisztítószeres vízzel töltötte meg a vödröt. Miközben súrolta a fekete-fehér csempés padlót, megjegyezte:

– Szereznie kellene valakit, aki időnként feljön, és megcsinálja.

– Volt valaki. De elment, mint az összes többi. – Az egyik szék alá mutatott. – Azt ott kihagyta.

Lou leült a sarkára, és a férfira meredt.

– Nincs semmilyen elképzelése arról, hogy miért nem akart maradni?

Egy futó pillanatig úgy tűnt, Edgar mintha el akarna mosolyodni. De aztán nem történt semmi.

– Túl lusta volt, és túlságosan félt a becsületes mindennapi munkától – jelentette ki, és kortyolt egyet a teából.

– Elég erős?

– Honnan tudhatnám? Nem kértem meg, hogy emelje a feje fölé a hűtőt.

Most Loun volt a sor, hogy elmosolyodjon.

– A teára gondoltam.

– Ja. Rendben van, nagyjából. A tej lehetett volna kicsit kevesebb.

Amikor a lány befejezte a padlósikálást, megkérdezte:

– Miért nem ír egy hirdetést, amit ki lehetne tenni az újságos kirakatába? Szívesen elviszem. Mit szólna hozzá, ha lenne valaki, aki heti egy-két alkalommal rendet rak itt?

Az öreg olyan viharosat sóhajtott, mintha Lou azt akarta volna, hogy fusson le egy maratont.

– Ennél gyakrabban lenne rá szükség.

– Mennyire gyakran?

A lány talált egy tollat a komódon egy viharvert jegyzettömbbel együtt. Amikor a férfi elé tette, Edgar így szólt:

– Megírhatja maga is. Heti hat délelőtt, takarítás, főzés és segítség. – Majd nagyvonalúan hozzátette: – A vasárnap szabad.

Lou mindent leírt, aztán az öreg lediktálta a telefonszámát. Amikor az órabérre került a sor, Lou megjegyezte:

– Ennél a legtöbben többet szoktak adni.

Erre Edgar bosszankodva bár, de megemelte az összeget.

– Leviszem az újságoshoz, és kiteszem az üzenőfalra a kirakatban – dobta a táskájába Lou az összehajtogatott papírt. – Hogy hívják a boltvezetőnőt?

– Honnan tudhatnám?

– Mióta él itt?

– Itt születtem. Aztán Londonba költöztem, majd harminc évvel ezelőtt, a szüleim halála után visszajöttem.

– Ebben az esetben talán kideríthetné a nevét. Nagyon kedves, nagyon barátságos. Jót beszélgettünk, miközben locsolta a lógó virágtartókat a bolt előtt.

– Hmmm. Várjon. – Odatartotta a tollat, miközben Lou a vállára vette a táskáját. – Írja le a számát, mielőtt elmegy.

– Miért?

– Mert lehet, hogy fel akarom hívni. Egyébként meddig lesz itt?

– Csak a hétvégén. Vasárnap hazautazom.

Miközben a jegyzettömb tetejére firkantotta a számot, Lou egy pillanatra kísértésbe esett, hogy szándékosan elrontsa. De nem, nem tudta rászánni magát. Egyszerűen nem ilyen volt.

– Van munkája? – kérdezte Edgar.

– Van. Magángondozónő vagyok. És szeretem csinálni – tette hozzá, mert az emberek előszeretettel kérdőjelezték meg a pályaválasztását, és most nem volt kedve belemenni ilyesmibe; mindig is imádott másokról gondoskodni.

– Van gyereke?

– Nincs.

– Férje?

– Már nincs.

– Lelépett?

– Olyasmi. Meghalt.

Ennél a résznél bárki más azt mondta volna, hogy „Te jó ég, milyen szörnyű. Annyira sajnálom!” Edgart azonban nem ilyen fából faragták.

– Mikor történt?

– Egy évvel ezelőtt.

Alig valamivel több mint tizenegy hónapja. Nem túl régen.

– És hogyan halt meg?

– Epres krémmel borítva.

Lou összerezzent; nem állt szándékában hangosan kimondani ezeket a szavakat. Egyszerűen csak előtörtek belőle, amikor az agya felidézte a képet.

Egy pillanatnyi döbbent csend után Edgar ugatva fölnevetett. Rozsdás volt a hangja, mintha elszokott volna a nevetéstől, ami nem volt meglepő. Letette a bögréjét.

– Ez meg mit jelentsen?

Lou érezte, hogy nem lett volna szabad kimondania. Megrázta a fejét, és elindult az ajtó felé.

– Semmit. Ne álljon fel, egyedül is kitalálok. – Nem mintha az öreg bármi jelét mutatta volna annak, hogy fel akarna kelni a székből. – És ne aggódjon, kiteszem a hirdetést az újságos kirakatába.

– Viszlát.

Edgar máris elvesztette az érdeklődését, és a Telegraph egyik példányát húzta maga felé az asztalon.

Lou kilépett a házból, és becsukta maga mögött a súlyos ajtót. Edgar természetesen nem mondott semmiféle köszönetet. De hát Lou a munkája során már hozzászokott, hogy mindenféle emberrel dolgozzon. Olyan nyűgös, modortalan öregemberekkel is, mint Edgar.

2. fejezet

A nő a pult mögött csevegő stílusban felelte:

– Persze, tegye csak ki! Első körben két hét elég? Kinek lesz?

Lou felkészült a legrosszabbra.

– A neve Edgar Allsopp.

– Ó, te jó ég! Ezek szerint még mindig vadászik? Azt hittem, már feladta. Bocsánat – villantott fel egy ragyogó mosolyt a nő. – Talán a rokona?

– Nem, dehogy. Csak ma délután találkoztam vele. Eléggé… különös ember – felelte Lou.

– Így is lehet mondani. Én totális rémálomnak nevezném.

– Úgy tűnt, hogy megfordult már nála néhány házi segítő.

– Nem is kevés. Senki sem bírja sokáig. Az unokatestvérem például egy hétig dolgozott ott, de feladta. Elment, miután az öreg panaszkodott, amiért énekel teregetés közben.

Lou elvigyorodott.

– Akkor sok szerencsét a következőhöz.

– Heti egy fontot kell fizetni egy kirakati hirdetésért.

Lou két fontot talált a táskájában, és fizetett. Eközben a mobilja megszólalt, és a rövid akkordok azt jelezték, hogy Sammy üzent.

– Olyan ismerős ez a dallam. Elnézést a kíváncsiskodásért, de nem tudom hova tenni.

Az üzenet ez volt:

Elindultunk, 17.30-ra otthon leszek.

– Ez az egyik barátom dala. Sammy Keeleré.

– Hát persze! Pár hete hallottam, amikor a kocsma előtt játszotta. Milyen helyes srác. Soha nem adja fel, ugye? Kiteszi a lelkét. Kár érte.

– Ma este a Bear Pubban játszik – mondta Lou. – Ezért jöttem Birminghamből, hogy támogassam és drukkoljak neki.

– Ilyen egy jó barát! – Miközben a nő becsúsztatta a hirdetést a kirakatban sorakozó átlátszó műanyag zsebek egyikébe, együttérzőn hozzátette: – Ne számítson nagy tömegre. Lehet, hogy maga lesz az egyetlen közönség.

A szél már alábbhagyott, és meleg lett, így a folyó melletti padokon nem volt könnyű helyet találni. Miután vett magának egy papírpoharas kávét, Lou nézte, ahogy egy kacsacsalád összevadászta a fűre szórt zsemledarabkákat.

A víz felszínén táncolt a napfény. Elővette a napszemüvegét. Jó volt végre a rendeltetésének megfelelően használni, nem pedig arra, hogy eltakarja a szemét a kíváncsi tekintetek elől.

Miután Brett meghalt, az ő emléke uralta minden gondolatát. Most, majdnem egy év elteltével, már ritkábban volt így, de az emlékek még mindig ott lapultak, mint a vízfelszín alatt tekergőző hínár. Két korty kávé között most is azon kapta magát, hogy kétéves kapcsolatuk különféle jelenetei váltogatják egymást a fejében.

Minden olyan jól kezdődött. Persze hogy jól kezdődött, különben nem ment volna bele egy második randiba, nem igaz? És mennyi szomorúságot lehetett volna elkerülni, ha nem így történik…

De az az éjszaka, amikor Brett és ő először találkoztak, csodálatos volt, és ő remekül érezte magát. Olyan volt az egész, mint valami jel. Ez is csak azt mutatja, mennyire mellé lehet fogni az előérzetekkel.

Lou a barátaival töltötte az estét. Megittak néhány pohárral a városban, majd átmentek egy diszkóba. Nem sokkal az érkezésük után egy magas férfi lépett oda hozzá sugárzó mosollyal:

– Lou! Szia! Fantasztikusan nézel ki ma este!

A pasi láthatóan örült a találkozásnak. Lou törte a fejét, de nem jutott semmire, és bevallotta, hogy nem tudja hová tenni az ismeretlent.

– Annyi az egómnak – nevetett a férfi, cseppet sem sértődötten. – Brett Miles vagyok. Örülök, hogy újra látlak, még ha nem is emlékszel rám.

– Nagyon sajnálom. Talán egy iskolába jártunk? Vagy dolgoztam valamelyik rokonodnál?

– Nem, nem erről van szó. De mindegy. Éppen a pulthoz indultam, hozhatok neked egy italt? Aztán adok néhány támpontot. Őszintén szólva nem hiszem el, hogy elfelejtetted.

A barátai a táncparketten ropták, ezért Lou kíváncsian elfogadta a férfi meghívását, majd a következő húsz percet azzal töltötte, hogy egy asztalnál ülve próbálta kitalálni, mikor találkoztak korábban. A pasi ráadásul kedves és jóképű is volt, nem értette, hogyhogy nem emlékszik rá.

Aztán elérkezett az igazság pillanata. Brett bevallotta, hogy valójában még soha nem találkoztak, de amikor bejöttek, hallotta, amikor az egyik barát Lou nevét kiáltotta a bárpultnál.

– Bocsánat – mondta bűnbánó arccal. – Nem vagyok túl jó ismerkedő. Mindenképpen meg akartalak szólítani, de féltem, hogy elrontom. És csak egyetlen esélyünk van arra, hogy elsőre jó benyomást keltsünk, nem igaz? Gondoltam, ha úgy teszek, mintha ismernélek, legalább lesz pár percem, mielőtt elveszted az érdeklődésedet, és továbbállsz – vont vállat önironikusan. – Tessék, ennyi volt a vallomás. Azért csináltam, mert volt egy olyan érzésem veled kapcsolatban, hogy ha nem próbálom meg, soha többé nem látlak, és azt egész életemben bánni fogom. – Szünetet tartott. – Még egyszer bocsánat. Ha most visszamész a barátaidhoz, megértem.

Lout elbűvölve a füllentés indoklása.

– És mi van, ha nem?

A férfi kisfiúsan elmosolyodott.

– Tényleg? Na, az feldobná a napomat. De nem is. Inkább az egész hetemet vagy hónapomat… Talán még az évemet is.

– Nyugi – szólt Lou, és megrebbent a gyomra, amikor átfutott az agyán, hogy ez valaminek a kezdete is lehet.

– Tudom, tudom. – Brett most már vigyorgott. – Nem hiszem, hogy valaha is éreztem volna ilyet. Egy kicsit elragadtattam magam. Tudod… De nem, felejtsd el, semmi.

Megint ott volt a várakozás rebbenése.

– Mit akartál mondani?

– Gondolod, hogy te is tudnál ugyanígy érezni?

Olyan volt, mintha egy filmben lennének, a diszkó mintha megszűnt volna körülöttük, és a kamera csak kettőjüket mutatná, miközben a mozi közönsége megbabonázva, visszafojtott lélegzettel figyel.

Lou szíve vadul vert, és kívülről hallotta a saját hangját, amint azt válaszolja:

– Szerintem igen.

És ekkor elcsattant az első csók.

– Ezek szerint sikerült elszabadulnod.

Lou ugrott egyet a háta mögül hallatszó hangra. Sammy állt ott, ugyanolyan aranyosan és kócosan, mint mindig, és megölelte, aztán ledobta magát a padra.

– Azt hittem, hogy megkötözött és bezárt a pincébe.

– Edgar? – hüledezett Lou. – Nem próbálkozott semmi ilyesmivel. De ugye nem szokott ennyire fura dolgokat csinálni?

– Csak ugratlak. Ezeréves. Egyébként jól nézel ki – puszilta meg Sammy.

– Köszönöm.

– Most azt kell mondanod, hogy én is jól nézek ki.

– Pontosan ugyanúgy nézel ki, mint mindig.

Lou őszinte szeretettel nézett a fiúra. Az elegáns megjelenés sosem volt Sammy műfaja. Rozsdavörös, kócos haja a nyakába lógott, kényelmes, régi farmert és edzőcipőt viselt csíkos inggel és fekete mellénnyel, amiről hiányzott két ezüstgomb. Őszintén szólva Lou látott már jobban öltözött madárijesztőt is, de Sammy stílusa hozzátartozott a személyiségéhez. Az emberek önmagáért szerették, nem a ruháiért. És aki találkozott vele, azt azonnal megnyerte kedves tekintetével, huncut vigyorával.

– Még mindig emlékszem arra, amikor először jöttem ide – jegyezte meg Lou, amikor Sammy kinyitotta a bejárati ajtót, hogy beengedje őt a Riverside Cottage-ba. – Ugyanolyan csodálatos kő-, tűzifa- és méhviaszillat van. És anyukád fantasztikus volt…

– Még mindig az. Csak mostanában sokkal barnább. Egyébként mondtam neki, hogy átjössz. Üdvözletét küldi.

Lou édesanyja meghalt, amikor a lány tizenkét éves volt. Egy évvel később, nem sokkal azután, hogy ő és az apja Exeterből Cheltenhambe költöztek, Sammy Keeler az osztálytársa lett az új iskolában. Sammy meghívta őt a tizenharmadik születésnapi partijára. A buli, amit a Riverside Cottage kertjében tartottak, zajos és mozgalmas volt, kincskereséssel, karaokéval és fára mászó versennyel. Lou a gyásznak abban a szakaszában volt éppen, amikor a szórakozás még bűntudattal töltötte el, mert mi van, ha az emberek azt gondolják, hogy nem szerette annyira az anyját, mint kellett volna? De anélkül, hogy korábban valaha is találkoztak volna, Sammy édesanyja megérezte, hogy milyen zűrzavaros időszakon megy keresztül. Vékony, szőke nő volt, rengeteg csilingelő karkötővel, és miközben a fiúk éppen a cédrusfára másztak fel, odalépett Louhoz, és könnyedén megjegyezte:

– Tudod, anyukád nagyon örülne, ha azt látná, hogy jól érzed magad – és megnyugtatóan megszorította Lou vállát.

Lou tisztán emlékezett arra a napra. Úgy érezte, mintha újra engedélyt kapott volna a boldogságra. Megkönnyebbült, mert Sammy anyukájának igaza volt. A saját édesanyja imádta őt; természetesen nem akarta volna, hogy élete hátralévő részében nyomorultul érezze magát.

Nem tervezte, hogy benevez a fára mászó versenyre, de tíz perccel később, amikor Sammy elkiáltotta magát, hogy jöhet a következő, Lou azon kapta magát, hogy visszakiabál:

– Én is jövök!

Úgy mászott fel, mint egy kis majom, legyőzve mindenki mást.

Meglepett éljenzés és Teresa Keeler megnyugtató kacsintása volt a jutalma, amitől szinte ragyogott belülről.

Riverside Cottage most már csak Sammy és Remy otthona volt. Három évvel ezelőtt Teresa mindenki meglepetésére regisztrált a Tinderre, és fülig beleszeretett egy Maurice nevű pénzügyi tanácsadóba. Maurice pedig saját legnagyobb meglepetésére néhány hónapon belül azon kapta magát, hogy leveti szürke öltönyét, felmond a munkahelyén, és elrepül Teresával Albufeirára, ahol most nevetségesen boldogan éltek, és együtt vezettek egy tengerparti bárt, mintha egész életükben ezt csinálták volna.

– Nem kell idelent aludnod – mondta Sammy, amikor meglátta, hogy Lou az új kanapét méregeti. – Remy elutazott, így megkaphatod az ágyát. – Büszkén hozzátette: – Még az ágyneműt is kicseréltem.

– Ő is beleegyezett?

– Nem lesz semmi gond. Most éppen egy repülőn ül, úton Texasba, hogy találkozzon egy multimilliomossal egy pláza miatt.

– Tényleg nem bánja?

Lou mindig tartott egy kicsit Sammy bátyjától. A két évvel idősebb Remy magasabb is volt, és lényegesen vonzóbb külsejű, mint az öccse. Amikor még iskolába jártak, Remy volt az egyik legmenőbb srác a maga jóképűségével, látványos sporteredményeivel, könnyedén abszolvált vizsgáival. Őt tartották a tehetségesebbik testvérnek. Sammy ezzel szemben nem volt jó tanuló, nem volt jó sportoló, mindig történt vele valami, és vidáman fittyet hányt a saját, nem annyira menő külsejére. Remy sikeres építész lett, míg Sammy futárként dolgozott, de igazából egész életében csak zenélni akart. Ennek ellenére a legjobb testvérek voltak, az egymás iránti szeretetük és támogatásuk töretlen és feltétlen maradt.

– Ő akarta, hogy megkapd az ágyát – mondta Sammy. – Magától ajánlotta fel. Na, nem akarsz segíteni nekem? Megyek, csinálok egy lasagnét.

Miközben együtt főztek a konyhában, beszélgettek. Sammy inkább lelkes, mintsem ügyes szakács volt, ezért mindig bölcs dolog volt szemmel tartani, hogy milyen hozzávalókat dobál bele ötletszerűen az ételeibe. Legutóbb, amikor vacsorát készített, váratlanul ánizs került a vörösboros kakasba.

– Mi volt ma Londonban? – érdeklődött Lou, miközben a csomókat kevergette ki egy habverővel a besamelből.

– Három órán át jártam olyan kocsmákat, ahol cseppet sem érdekelt senkit, hogy fellépjek náluk. A vonatjegy többe került, mint amennyit kerestem, de hát mi ebben az újdonság? – vonta meg a vállát Sammy. – Sosem lehet tudni, egy nap talán majd szembejön a megfelelő ember, akit lenyűgöz a zeném. Ha nem mutatom magam, sose derül ki.

– Aki mer, az nyer – tépett fel Lou egy csomag lasagnelapot.

– Pontosan.

– Akár ma este is felbukkanhat valaki, amikor a kocsmában játszol.

– Tudom, tudom – kotorászott Sammy a fűszeres üvegek polcán. – Csak éppen az eddigi hétszáznegyven alkalommal se történt meg, amikor itt játszottam.

– Hát, szerintem zseniális vagy.

– És azt hiszem, igazad van. – Fölemelte az egyik üveget. – Mit szólnál, ha ezt tennénk a fehér mártáshoz? Ez lehet a világ legjobb felfedezése.

Lou megrázta a fejét, mert az ajánlott fűszer a görögszéna volt.

– Nem lehet. Undorító lenne.

– Ünneprontó vagy. Még szerencse, hogy szokva vagyok a visszautasításhoz. – A következő pillanatban Sammy, akinek láthatóan újabb ötlete támadt, így folytatta: – Ha már az elutasításról beszélünk, lennél ma estére a barátnőm?

Soha nem volt közöttük semmiféle romantikus viszony. De ez nem jelentette azt, hogy nem tehettek szívességet egymásnak barátként.

– Most éppen ki az?

– A neve Tanisha. A Marlow Hotel recepcióján dolgozik – felelte Sammy. – Látnod kéne őt. De fogod is látni, mert ma este ott lesz a kocsmában. Múlt héten hívtam el randira.

– És?

– Nemet mondott – vont vállat Sammy. – A barátnője szerint a jóképű arcokra bukik.

Az olyanokra, mint Remy, feltehetőleg.

– De ha meglát téged velem, esetleg meggondolja magát?

– Abból mindenesetre nem lesz baj, ha megpróbáljuk – vigyorgott Sammy, az örök optimista. – Csak rá kell ébresztenem, hogy néha a fantasztikus személyiség fontosabb, mint azok az unalmas, szögletes arccsontok és a kockahas.

Elfordult, és beleszórt valamit a szószos serpenyőbe.

– Mi volt ez?

– Semmi.

Lou hiába kapkodott a tasak után.

– Őrölt kardamom? Sammy. Kész rémálom vagy!

– Ne károgj, amíg nem kóstoltad meg – felelt Sammy, és minden bűntudat nélkül szórt még egy adag port a serpenyőbe. – Na és veled mi a helyzet?

– Én nem vagyok rémálom.

– Úgy értem, hogy van valaki, akit kinéztél magadnak?

– Nem.

– Egy kicsit se?

Lou egymáshoz emelte a hüvelyk- és mutatóujját.

– Még ennyit sem.

– Soha nem tudhatod. Akár ma este is megtörténhet. Lehet, hogy valaki besétál a kocsmába, és bumm, szerelem első látásra.

Lou tudta, hogy erre semmi esély. Azok után, amiken keresztülment, a gondolat, hogy valaha is együtt akarjon lenni bárkivel, olyan lehetetlennek tűnt, mint az, hogy érmet szerezzen a következő olimpián. Egyszerűen képtelen volt rá érzelmileg. Sammy lehetett együttérző, de nem érthette, mit érez Lou. Egyszerűen azért, mert ő maga nem ment keresztül ugyanazokon a dolgokon.

De Lou nem akart senkit untatni ezzel. Sokkal egyszerűbb volt úgy tenni, mintha minden rendben lenne. Vidáman felelte:

– Amilyen szerencsém van, az álompasi éppen akkor látna meg, amikor úgy teszek, mintha a barátnőd lennék, és annyira összetörne a szíve, hogy sarkon fordulna, és elmenne.