Puskás Panni

Megmenteni bárkit

– részlet –

© Puskás Panni, 2023

Rékának és Bálintnak

Erőszakmentes forradalom

Nem hánytam, csak félrenyeltem, mondom, de nem vagyok benne biztos, hogy igaz, ugyanis a ballonból kifacsart utolsó deci vizet olyan sebességgel töltöttem a számba, hogy az végül az orromon távozott, de nem egyedül, mintha egy kis gyomorsav is került volna mellé, amire abból következtetek, hogy valami mardossa a nyelőcsövemet, de igazán nincs időm átgondolni a dolgot, további köhögéseket kell szimulálnom, mert bár Zsoltnak, aki olyan, mint egy tál tejben ázó mosogatószivacs, még az is kurvára mindegy lenne, ha most azonnal szörnyethalnék ebben a redvás parkolóban, ahova a cég a dohányosokat száműzte, a Zsolt mellett ácsorgó Piroska abbahagyta a fingszagú ICOS-ának babrálását, és hitetlenkedve bámul, szája lassan kinyílik, galambtestén megfeszül a kiskosztüm, és látom rajta, hogy körülbelül harminc perc múlva az egész irodaház tudni fogja, hogy másnaposan összeokádtam a Vajda Zoli új kocsiját, ami egy BMW, nagyon szép autó, szívem szerint rá is hugyoznék, de inkább úgy teszek, mintha zsepit keresgélnék, hogy letöröljem, nem mintha a madarak már nem szarták volna le itt-ott, nem mintha nem lenne kurvára mindegy az egész, nincs is zsebem, mégis honnan lenne zsepim, nagyot sóhajtok, és inkább ráöntöm a hányás- vagy félrenyelésfoltra a maradék vizemet, aztán felnézek az égre, mintha segítséget várnék, a párkányon galambok ücsörögnek, és arra gondolok, hogy milyen jó lenne, ha rápottyantanának bosszúból Piroska galambtestére, de persze ezek nyilván vele vannak, az ő parancsait teljesítik, és ha Piroska azt akarná, akkor éles kis csőrükkel darabokra tépnének engem, kis cafatokra, és milyen kellemes is lenne kis cafatokban a földön szétterülni, mert ezt a fejfájást nem lehet már kibírni itt, a tűző napon, és tegnap is tudtam, hogy ez lesz, amikor otthon feküdtem az ágyban, és megszólalt a kapucsengő, aztán feljött Tuna a két idióta haverjával, hogy csak a mérlegemre lenne szükségük, pedig már megmondtam Tunának múlt héten, hogy egy időre le akarok jönni a cuccozásról, mert az csak még sötétebb és mélyebb depresszióba taszít, a pszichológusom és a mindfulnessről szóló könyveim is valami hasonlót tanácsoltak, de mit törődik Tuna a mindfulnesszel, azt se tudja, mi az, ő csak egyetlen idegen szót ismer, és az az amfetamin, és tegnap szüksége volt a mérlegemre, mert nehogy már ki kelljen mennie Békásra a sajátjáért, ugye ezt én se gondolom komolyan, a haverjai meg csak röhögtek, hoztak egy üveg bort is, ne aggódjak, megkínálnak, nekem is jobb lesz az estém, pedig a Tuna azt is pontosan tudta, hogy én egyáltalán nem iszom mostanában alkoholt sem, rendbe kell hoznom az életemet, párkapcsolatra van szükségem, meg egyáltalán, harmincéves vagyok, az én petesejtjeim se termelődnek a végtelenségig, meg kell őket termékenyíteni, mielőtt ott találom magam hatvanévesen herkásan egy lakótelep játszóterén, hát mit nem lehet ezen megérteni, de ezek csak ültek az új, zöld kanapémon, amit egy olasz bútoráruházból rendeltem egy vagyonért, és gesztikuláltak a vörösboros poharukkal a kezükben, és szívták fel az intarziás dohányzóasztalomról a csíkokat, és én arra gondoltam, hogy ha leöntitek a kanapét vagy a szőnyeget, addig éltetek, de aztán persze leöntötték, és akkor próbáltam kimosni Vanish szappannal, de addigra már full mindegy volt, mert nyilván nem jött ki belőle rendesen, és a Tuna kisebbik haverja mondta, hogy öntsünk rá sót, én meg üvöltözni kezdtem, hogy ha még valamit kiöntenek ebben a lakásban, kihívom rájuk a rendőröket, és aztán meg sírtam, de tudtam, hogy nem is a kanapé miatt sírok, hanem azért, mert soha nem lesz belőlem normális ember, és hogy az összes mindfulness-könyvvel kitörölhetem, mert az egyetlen dolog, ami engem őszintén érdekel, hogy totál szétcsapjam magam ma este is, és erről nem a Tuna tehet, vagy a kisebbik vagy a nagyobbik haverja, hanem egyedül én, aki egy nagy rakás csődtömeg vagyok, és akkor a Tuna, aki kommunista és nagyon empatikus, azt mondta, hogy nem én tehetek róla, ne aggódjak, hanem a kapitalizmus, ami elnyom és arra kényszerít, hogy egy undorító irodaházban dolgozzak ilyen lélektelen munkát, mit is csinálok egyáltalán, mondom, hogy HR-es vagyok, baszd meg, öt éve HR-es, ő meg, hogy tudja, de értsem meg, hogy az a bajom, hogy az én munkám semmit nem ér, hogy nincs társadalmi haszna, és hogy a fogyasztói társadalom mostanra annyira átvette az irányítást fölöttem, hogy már csak az érdekel, hogyan tudnék még több pénzt elbaszni ruhákra, kütyükre meg berendezési tárgyakra, hogy még a gramm-mérlegem is márkás, nézzem meg, és tényleg az, de csak azért, hogy ő, mármint a Tuna, meg a csatolt részei ne tudjanak átbaszni, ha drogot veszek tőlük, de akkor egy pillanatra úgy éreztem, hogy igaza van, hogy ez a gazdasági és társadalmi rendszer tesz engem boldogtalanná, azért hittem el ezt, mert így volt a könnyebb, és így volt egyszerűbb megbocsátanom magamnak azt, ami ezután következett, hogy töltöttem egy pohárral abból a pocsék vörösből, amit hoztak, kerestem egy tiszta szívószálat, azt gondosan elvágtam egy ollóval, és mint egy porszívóreklámban, lassított felvételben szívtam fel az intarziás asztalomról az első csíkot, hogy aztán megérezzem a szokásos szúrást az orromban, ami feljutott az agyamig, sosem mertem ráguglizni, mégis mit rakhatnak ebbe, amitől ennyire fájdalmas, de ezúttal jólesett, túl jól, aztán jött a következő és a következő, majd a nagyszerű ötlet, hogy nézzünk le a Vörös Fecskébe, biztos ott vannak a többiek, mármint a többi kommunista, akikkel még jobban be tudunk állni, és még jobban meg tudjuk beszélni, mennyire nyögünk mi tulajdonképpen az idézőjel, szabad, idézőjel bezár, piac igája alatt, legalábbis én biztosan, a megjelentek vagy munkanélküliek voltak, vagy egyetemisták, de kivétel nélkül mindannyian a szüleik pénzéből ücsörögtek ezen a nem épp olcsó belvárosi helyen, ám ez egy cseppet sem zavart, mert nagyon örültem neki, hogy megvitatják velem az élet nagy dolgait, ellentétben azokkal a zombikkal, akikkel az irodaházban nyögök a tudjuk, mi alatt, és miközben ezt vitattuk, és épp arra gondoltam, hogy mennyire hiányoznak a valódi impulzusok az életemből, belépett a Vörös Fecskébe valaki, egy impulzus, vagyis inkább maga a nagybetűs impulzus, ránéztem, és tudtam, hogy ő az, hogy ez a furcsán hosszú nyak, ez az ágas-bogas göndör haj és ez a szúrós tekintet az a fajta ismeretlenség, amibe én totál bele szoktam esni, amiből meg rögtön arra következtettem, hogy ennek a srácnak biztos van egy minimum négy A4-es oldalnyi listája a különböző pszichés betegségeiről, mert az olyanok, akik ennyire tetszenek nekem, mind full zakkantak, és akkor megkérdeztem a Tunát, aki szintén ezt a fiút bámulta, hogy ki ez, a Tuna meg tudni vélte, hogy valami költő, valamilyen Márton vagy Marcell, de látja, hogy nagyon érdekel, úgyhogy most felhívná a figyelmemet arra a magas, karcsú, gyönyörű lányra, ott jön mögötte, az ő nevét a Tuna történetesen pontosan tudja, úgy hívják, hogy Vivien, és ennek a Mártonnak vagy Marcellnek a barátnője, akiről különben rövidesen kiderült, hogy Márk, és leült a mellettünk lévő asztalhoz a csajával meg két másik sráccal, és vitatkozni kezdtek az erőszakos és az erőszakmentes ellenállás lehetőségeiről, én meg füleltem, és vártam, mikor tudok majd bekapcsolódni, és el is jött számomra a megfelelő pillanat, amikor az a Vivien meg a másik bárgyú barátja arról tépte a száját, hogy nincs és nem is létezhet olyan diktatúra, amelyben erőszakmentes akciókkal ne lehetne eredményt elérni, és hogy ez az egyetlen lehetséges útja az ellenállásnak, na, akkor jött el az én nagy pillanatom, és kissé meglepődve néztek rám mind, amikor Putyin Oroszországáról kezdtem el szónokolni, a Tuna szavait mondtam lényegében, akinek ez már pont mindegy volt, mert az asztalon feküdt, és félkómás állapotban csorgatta a nyálát, csak néha emelte fel a fejét, hogy az előtte lévő felespohárba belelógassa a nyelvét, de nem nagyon foglalkoztam vele, mert igen belelendültem, azt mondtam, hogy meg lehet nézni, mi történt a Pussy Riot erőszakmentes próbálkozásaival, meg szegény Navalnijjal, aki minden bizonnyal haldoklik épp a börtönében, és ha nem akarjuk, hogy a mi országunk is erre a sorsra jusson, hát össze kell magunkat szedni, és ha nem megy erőszak nélkül, akkor bizony erőszakot kell alkalmazni, igazam van, ugye, és az asztaltársaság egy pillanatra elhallgatott, és akkor mutatkozott be a Márk, hogy baromira örül, hogy találkozunk, mert kevesen gondolkodnak ennyire tisztán és képmutatás nélkül erről a világról, én meg szerényen elmosolyodtam, és közben átfutott az agyamon, hogy én ugyan pont leszarom ezt az egészet, és felőlem le is rohadhat ez az értelmetlen, béna ország, de ezért a hangért, ezért a kézfogásért éppenséggel hajlandó vagyok még ilyenebbeket is mondani, sőt egy jó szexért fel is gyújtok valamit, egy házassági ajánlatért pedig merényletet kísérlek meg a miniszterelnök ellen, úgyhogy mondtam pár még ilyenebbet, hogy frissen szerzett népszerűségemet tovább növeljem, és közben úgy éreztem, hogy ez tulajdonképpen egy erőszakmentes forradalom, amit mindjárt úgy viszek sikerre, hogy közben az erőszakmentes forradalmak értelmetlenségéről hablatyolok, de sajnos jött egy pont, amikor a Márk meg a Vivien elköszöntek, és kézen fogva elsétáltak, nekem meg elment a kedvem az összes típusú forradalomtól, sőt az élettől is, mert megint iszonyú mennyiségű felesleges energiát toltam bele a semmibe, és úgy éreztem, muszáj, hogy legyen ennek valami kimenete, úgyhogy flörtölni kezdtem a Márk egyik ott maradt haverjával, a Robival, aki amúgy nem tetszett, de röhögtem a pocsék szóviccein, és hagytam, hogy hazakísérjen, feljöjjön, és igyon a Tunáék ott hagyott ocsmány borának a maradékából, aztán hogy szívjon a speedemből, végül hogy megcsókoljon, hogy átöleljen, úristen, de rég ölelt már át bárki, és gondoltam, hogy nem baj, hogy nem az esetem, mert majd becsukom a szemem, és Márkot képzelem a helyére, ami sikerült is egészen addig, amíg el nem kezdett nyögdécselni meg baromságokat beszélni aktus közben, ami totál kizökkentett, de nyilván nem mondhattam neki, hogy hagyja abba, ha már egyszer én akartam ezt az egészet, és akkor már ki kellett nyitnom a szemem, és láttam ezt a nagydarab idegenséget rajtam, magamban, és iszonyodtam, és fájni kezdett, de ő ebből nem vett észre a világon semmit, én meg csendben vártam, hogy vége legyen, de sajnos csak hosszú idő után lett vége, aztán szerencsére gyorsan elaludt, és lefejthettem magamról a karját, de nem bírtam elviselni a kipárolgásait sem, úgyhogy lementem a galériáról a kanapéra, ott feküdtem nyitott szemmel reggel hatig, és szégyelltem magam ezért az egész szarért, meg tudtam, hogy ezzel aztán a pszichológusom rohadtul nem lenne elégedett, amikor megbeszéltük, hogy az én célom most a biztonságkeresés és az elköteleződés, a látszat helyett egy valódi, élhető környezet kiépítése magam körül, és néztem a vörösborfoltot a szőnyegen, és elkezdtem a Tunáékat hibáztatni, de mielőtt még nagyon belelovalhattam volna magam, megszólalt az ébresztőm, fel kellett kelteni ezt a kipárolgó egyetemistát, akinek mi is volt a keresztneve, az előbb még tudtam, főztem neki kávét, miközben ő közlékenyen beavatott élete érdektelen részleteibe, és kiderült, hogy tényleg egyetemista, képzős, és nagyon szívesen lefestene engem meztelenül, még mi a lófaszt nem, gondoltam, de csak hümmögtem, és mondtam, hogy én most nem állok készen egy kapcsolatra, és különben is mennem kell dolgozni, úgyhogy ha nem haragszik, arra van a kijárat, a belső kapunyitó kapcsoló pedig kicsit el van dugva a bejárati ajtó mögött, egy ilyen zöld kis szar, azt kell megnyomni, és már kint is van, halleluja, tényleg kijutott, én meg még mindig totál beállva elkezdtem az ingemet vasalni, ittam még egy kávét, bevettem vele egy Frontint meg egy fejfájás-csillapítót, és eldöntöttem, hogy úgy fogok tenni, mintha semmi bajom nem lenne, hogy ezzel magamat is átverjem, és ment is egészen eddig a szünetig, amikor kijött az orromon a víz, a szervezet jeleket küld, és mindig igyekszik emlékeztetni rá, hogy Pierre Cardin ingben is lehet az emberi test egy romhalmaz, a tudat süllyedő hajó, a lélek pedig sötét verem, na, oda süllyed a hajó, épp a romhalmaz közepére, szívja, csak szívja magába ez a rettenetes képzavar, és ez az, amit a galambtestű Piroska sosem érthet meg, sem a Zsolt, a Vajda Zoli a hülye új BMW-jével meg pláne, nem értenek ők a világon semmit, hogy is érthetnének, hiszen csak fotoszintetizálnak álló nap az Excel-tábláik fölött, papírdobozos diétás kajával táplálkoznak, céges bögréből isszák a kávét, és közben maximum arra gondolnak, hogy mit kell délután venni a boltban, vagy hogy mi volt a tegnapi Netflix-sorozatrészben, de inkább arra sem, és ez az ő nem gondolkodásuk és silányságuk húz engem egyre mélyebbre és mélyebbre, gyűlölöm őket, úgyhogy amikor elindulunk az udvarról befelé, leválok tőlük a női mosdó irányába, úgy érzem ugyanis, hogy eljött a méltó bosszú ideje, észrevétlenül sétálgatok fel és alá az irodaház mind a tíz emeletén, úgy teszek, mintha fontos dolgom lenne, és sietnék az egyik irodából a másikba, ezzel a taktikával körülbelül egy óra alatt végzek is, amikor kilépek az épületből, a kedvenc borszaküzletem felé veszem az irányt, ásványos karakterű badacsonyi borra vágyom, közben az irodaház légkondicionálóiból lassan szivárogni kezd az idegméreg.

Jött egy hajó

Ülök a mocskos strandon. Körülöttem üvegszilánkok, cigarettacsikkek a húgyszagú homokban. Vastagon kéne bekennem magam naptejjel, hogy ne égjen le a vállam. Le kéne égnie a vállamnak, hogy érezzek valami ismerősen rosszat. Fúj a szél. Szemembe fújja a bűzlő, sós homokot. Várom, hogy történjen valami. Igazából jobb lenne, ha nem történne semmi.

Egy férfi megszólít. Összerezzenek. Csináljak róluk egy képet. Róla meg a feleségéről. Nászúton vannak, boldogok. Mindig ezek a nászutasok. A saját boldogságukon kívül más nem is érdekli őket. Megcsinálom a képet, szerelmesen mosolyognak egymásra, a háttérben a tenger, a háttérben jachtok, a háttérben a menekültek hajója. Ezt ők persze nem tudják. Bőven elég, hogy én tudom. Szép ez a kontraszt a képen. A menekülteket nem sok különbözteti meg most a nyaralóktól. Annyi csak, hogy a nyaralóknak jogukban áll abbahagyni a nyaralást.

A menekültek hajója tegnap érkezett, az olasz hatóságok nem engedik kikötni. Körülbelül kétszázan lehetnek. Férfiak, nők, gyerekek. Csónakokba ültek Líbiában, és elkezdtek evezni a Földközi-tengeren. Mi kéne ahhoz, hogy elkezdjek egy csónakban evezni a Földközi-tengeren? Bátorság. Vagy félelem. Where are you from? Kérdezik a nászutasok, ők Németországból jöttek. Mindig ezek a német nászutasok. Nincs sok kedvem a small talkhoz, de megbántani sem szeretném őket. Milánóból költöztem ide, mondom. Nagyon jó lehet itt élni, mondják. Kedvesen bólogatok, pedig itt is olyan, mint máshol. Meséljek érdekes dolgokat Siracusáról, olyanokat, amik nem szerepelnek az útikönyvekben. Nem tudok mit mondani.

Felhők gyűlnek az égre, a strandolók összehajtják a napernyőiket, kirázzák a törülközőiket. Behunyom a szemem, nehogy újra belemenjen a homok. Tompa fájdalmat érzek a gyomromban. Hanyatt dőlök, elnyújtózom. Ha így fekszem egy ideig, és erősen koncentrálok, akkor el fog múlni. Nem múlik el. Lassan csöpögni kezd az eső, mindjárt ideér a vihar. Furcsa ez itt ebben az évszakban. Elképzelem, hogy az eső belemossa a testemet a talajba. Körmeimből üvegszilánkok lesznek, fogaimból csikkek, a bőrömből homok. Lassan kezdem magam jobban érezni. A nászutasok rázogatják a vállam, hogy keljek fel, mert itt a vihar. Kedvesen megköszönöm, kelletlenül pakolászni kezdek. Még a vihar előtt hazaérek.

Maria szerint az a bajom, hogy nem eszem eleget. Ha elállt az eső, elvisz engem vacsorázni. A festőállványa előtt ül, egy nagy teljesítményű lámpa alatt kever össze kéket fehérrel és sárgával. Alig lát, de még mindig csodás képeket készít. Nem különösebben zavarja, hogy egészen meg fog vakulni. Azt mondja, akkor lesz majd belőle a világ legjobb festője. Tele van örömmel, ragyog, mint a nap. Szeretem. Remélem, nem áll el az eső. Fáradt vagyok, nem vagyok éhes. Maria mellém fekszik az ágyra, göndör fekete haját, kerek arcát a hasamhoz dörgöli, megsimogatja a bordáimat. Lehet, hogy igaza van, mostanában még nyelni is nehéz. Az eső eláll, erőt veszek magamon. Lemosom a testemről a tengerparti koszt, mélyen dekoltált, hosszú ruhát veszek fel, azt a feketét, amit tőle kaptam. Segítek neki felöltözni. Ő a fehér, csipkés ruháját választja. Olyan benne, mint egy angyal. Kézen fogom, és lassan elindulunk a városban. Jókedv és hangzavar mindenhol. Van ebben az állandó karneváli hangulatban valami visszataszító. Szépek a fények, mondja ő, ahogy összefolynak a hangokkal. Elhatározom, hogy ma jókedvű leszek.

A tengerparti étterem tulajdonosa kitörő örömmel köszönti Mariát. Engem sokkal halkabban. Felolvassa neki az étlapot az elejétől a végéig. Az étlapot, amin évek óta ugyanazok az ételek szerepelnek. Az étlapot, amit mind a ketten nagyon jól ismerünk. Egy ideje már minden vacsoránk így kezdődik itt. Az étterem-tulajdonos az étlap felolvasásához mindig másfajta előadásmódot választ. Az előételeket gyerekhangot utánozva, vinnyogva olvassa, a tésztákat egy sértett kamaszfiú hangján, a húsos főételeket szerelmes huszonévesként, a halakat sokat látott és tapasztalt felnőtt férfiként. Mire a desszertekhez ér, megöregszik. Egy kicsit én is, a szomszéd asztalnál ülők is, de Maria kuncog, mint egy kislány. Kér is mindent, előételnek sajtot, tésztából padlizsánost, főételből kardhalat, desszertnek cannolót és egy pohár bort. Egyszerűen felfoghatatlan számomra, hogy tudnak az olaszok ennyit enni. Én egy ráksalátát rendelek vízzel.

Hosszan szagolgatja a vacsorát, csak utána eszik belőle. Meg van róla győződve, hogy nem élvezem megfelelő mértékben az életem. Szerinte én a ráksalátával büntetem magam. Pedig nagyon szeretem a ráksalátát. Meg is mondom neki, de nem elégedett a válasszal, ezért, hogy jobban érezze magát, én is kérek egy cannolót és egy pohár bort. A cannolo émelyítő, a bor túl savanyú. Azt mondja nevetve, nem vagyok teljesen reménytelen. Vacsora után az étterem tulajdonosa elénekli a számlát.

A parton sétálunk, a menekülthajóról mesélek Mariának. Mutatom neki a távoli fénypontokat. Kérdezem, hogy látja-e. Nem látja, úgyhogy kisétálunk a mólóra. Körülöttünk kamaszok bömböltetik a zenét a telefonjukról, és vodkát öntenek össze szénsavas üdítővel egy műanyag flakonba. Maria örömmel konstatálja, hogy vannak dolgok, amik a világban állandók. A kamasz, a vodka, a műanyag flakon. Kérdezi, hogy csókolóznak-e a kamaszok, én pedig azt válaszolom, hogy ők nem. Hát akkor kik? – kérdezné, de mire a mondat végére ér, megcsókolom. Aztán megfogom a kezét újra, a móló végére érve kérdezem, látja-e a hajó fényeit. Bizonytalanul bólogat. Azt hiszem, hogy nem látja, de azt mondom, hogy minket az különböztet meg ettől a sok vidám embertől a parton, hogy mi látjuk ezt a hajót. Kicsit csüggedten bólogat. Biztos, hogy nem látja. Hozzáteszem, hogy ha behunyjuk a szemünket, még az utasok arcát is látjuk, elhozza nekünk a szél. Igen, látom őket, mondja élénken.

A menekültek arcán fáradt nyugalom van. Életben maradtak a tengeren, ennek örülnek. Sokan mások közülük meghaltak, ettől szomorúak. Hálásak a kapitánynak, aki megkereste őket. Hálásak Allahnak, hogy segített a kapitánynak őket megtalálni. Felmásztak a hajóra a csónakokból, és megnyugodtak. Kicsit félnek, de már jó. Bármi lesz innen, már jó, mert nem fulladtak a tengerbe. A gyerekek egészségesek, ők is azok. Már csak várni kell egy kicsit. Hát akkor várnak, tudnak várni. Telefonon hívogatják a határon túljutott vagy az otthon maradt szeretteiket, hogy itt vagyunk a partnál, ne aggódjatok, biztonságban vagyunk, már csak várni kell. Hogy meddig, azt nem tudjuk, de oda fogunk érni. Nem volt még olyan, hogy valaki örökre egy tengeri hajón maradt volna.

Maria most azt mondja, ezt szeretné lefesteni. A reményteljes várakozást a jobb világra. Azon gondolkozik, hogy lehetne ezt érzékletesen megragadni egy képben. Kérdezi, hogy mit éreztem én, amikor elhagytam a hazámat. Az teljesen más volt, legyintek, de ő erősködik, hogy mondjam el, milyen. Maria úgy gondolja, titkaim vannak előtte. De az igazság az, hogy tényleg nem emlékszem semmire. Hogy a Moszkván szállok le a villamosról, amikor igent mondok az olaszországi munkára, arra emlékszem. Arra is, hogy pár órával később egy fapados légitársaság weboldalán kapok idegbajt attól, hogy egy rossz helyre tett x miatt majdnem dupla annyiba kerül már a jegyem. Arra is, hogy azon gondolkodom, milyen tárgyak elengedhetetlenül szükségesek a régi életemből. Hogy miket tuszkoljak a bőröndömbe. Végül marad benne még üres hely.

Egy darabig hallgatunk, aztán hazafelé indulunk. Útközben valakik rám köszönnek a sétáló tömegből. Maria kérdezi, kik azok. Nem érdekes, német nászutasok. A német nászutasok közelednek, szeretnék kitérni, de túl szűk az utca. Mariát természetesen érdeklik a német nászutasok. Fiatalok? – kérdezi. Azok, maximum huszonöt évesek. Arról csevegünk velük, hogy ma, életükben először megkóstolták az osztrigát. Egy élő állatot rágtak össze citrommal, aztán ittak hozzá egy kis pezsgőt. Nagyon örülnek neki. Most a Piazza Archimede felé tartanak, mert hallották, hogy ott esténként zene van és tánc. Enyhén megszorítom Maria kezét, hogy jelezzem, én most szívesebben mennék haza.

Tíz perc múlva már a Piazza Archimedén hallgatjuk az életvidám olasz popslágereket. Mintha egy végtelenül hosszú szám lenne az egész. Fenntart a felszínen, nem hagy gondolkodni, nem hagy érezni. Maria és Irene a tánctéren ugrálnak, Peter és én egy asztalnál ülünk, szótlanul nézzük őket. A gyomromba újra belehasít a fájdalom. Csak senki észre ne vegye. Az arcom eltorzul, Peter kérdezi, minden rendben van-e. Bólogatok, összegörnyedek, befogom a fülem. Próbálom megint elképzelni, hogy a napon fekszem a strandon, de nem segít. Az előttem álló pohár vizet nézem, a peremén ugródeszka, onnan fogok beleugrani a hűvös, tiszta vízbe. Lassan feloldódom benne, mint egy pezsgőtabletta. Nem megy. Túl hangos a zene. Peter aggódva bámul rám. Jó férj lesz belőle, azt hiszem. Ezt majd megmondom neki később. Mindjárt jövök, most csak ennyit. Felugrok, rohanni kezdek. Kirohanok a világból. De mindenesetre a sziget csendesebb része felé szaladok. Kis sikátorokon keresztül a tengerpartig, akármeddig tudnám csinálni, kifulladásig. Aztán egyszer csak, mikor nem is számítok már rá, csillapodni kezd. Ettől euforikus érzésem támad, ordítani tudnék örömömben. Visszasietek a Piazza Archimedére.

Mivel a telefonomat nem hoztam magammal, Maria és a nászutasok ott várnak engem az asztalnál, idegesnek tűnnek. Mondom, hogy már minden rendben. Hogy jól vagyok. Fel vagyok dobva. Mariát felrántom a székből, a tánctérre húzom. Egyetlen kérdésére sem válaszolok. Ölelem, pörgetem a zene ritmusára. Élek, mert élni akarok. Végül is mindannyian csak ezt szeretnénk.

Levél Grétának 1.

Kedves Gréta!

Azért írom ezt a levelet, mert segíteni szeretnék neked, és mert szeretném, ha tudnád, hogy van kiút a legmélyebb sötétségből is, ha igazán hiszünk benne. Egy barátom tanácsolta, hogy írjam le neked a történetemet, hogy megértsd, Isten útjai milyen kifürkészhetetlenek.

Tudnod kell, hogy ezt az egészet én nem akartam. Vagyis nem így akartam. Ami velünk történt, a körülmények összjátéka és pár rossz döntés miatt lett úgy, ahogy, valamint tisztességtelen emberek miatt, akik nem vállalták a felelősséget saját tetteikért. De a történet nem itt kezdődik, hanem ott, hogy szerelmes voltam apádba, ezért a Röltexben vásároltam tíz darab ziherejsztűt, a közértben meg egy flakon hipót. Talán nem tűnik egyértelműnek a két dolog közti összefüggés, de volt egy tervem. A hipót és a biztosítótűket egy ideig csak a szekrényem mélyén rejtegettem, hátha mégsem lesz rájuk szükség. Apád akkoriban észre sem vett engem. Egy gimnáziumba jártunk, és a tanárok azt mondták róla, hogy ha a negyedik évfolyamot el is végzi, biztosan nem tud majd leérettségizni. Én harmadikos voltam, és kitűnő tanuló. Arra gondoltam, talán segíthetnék neki felkészülni, de nem mertem tőle megkérdeni, hogy szeretné-e.

Szokatlan jelenség volt, kétoldalt kopaszra borotválta a fejét, bakancsot hordott fehér fűzővel és horogkeresztes pólót. Látszott, hogy tesz a világra. Hogy nem érdekli, mit gondolnak róla mások. És azt is láttam, hogy irtóznak tőle a gimiben a tanárok és a diákok, hogy sokan nem mernek még a közelébe se menni. Én nem féltem tőle, sőt, kedvenc könyveim szereplőire emlékeztetett. Ő volt Hamlet, Trepljov, Sztavrogin és Julien Sorel. Tudtam, hogy mellette én is különleges lehetnék, úgyhogy egy nap követni kezdtem suli után. Pár méterrel mögötte mentem, amikor buszra szállt, én is felszálltam, amikor leszállt, én is leszálltam. A Golgota téren ültek a fűben, ő és a barátai, kannás bort ittak, énekeltek. Számokat az anarchiáról, Anna Frank megerőszakolásáról, Erdős Péterről, akinek a dal szerint a kurva anyját. Egy padon ülve jegyzeteltem a szövegeket. Aztán ők felálltak, elindultak a Fekete Lyukba. Hallottam már róla korábban, csupa rosszat, úgyhogy nagyon érdekelt, milyen lehet, de nem mertem utánuk menni. Hazabuszoztam inkább, és megtanultam a füzetembe jegyzetelt számok szövegét, utána gyakoroltam kicsit a csellón, és vacsorát készítettem. Anyuék akkoriban mindennap sokáig dolgoztak, örültek, ha főtt étellel vártam őket otthon.

Attól a naptól fogva én is mindig ott voltam a téren. Ültem a padon és jegyzeteltem, de már nemcsak a dalszövegeket, hanem azt is, miről beszélgetnek a punkok, milyen szavakat használnak, mit isznak. Hogy mit mondanak a rendőröknek, akik óránként igazoltatják őket. Egy idő után többet tudtam róluk, mint ők egymásról, ami nem volt nagy csoda, mert ők egyáltalán nem figyeltek egymásra. De amikor bátorságot gyűjtöttem, és úgy döntöttem, megpróbálok a közelükbe merészkedni, kiderült, hogy apádnak barátnője van, ami mindent összezavart. Egy lila hajú punk csaj volt, aki gyors és határozott léptekkel közeledett, átkarolta apádat, és megcsókolta. Csak lazán. Görcs nélkül, rákészülés nélkül, padon jegyzetelés nélkül. Akkor le kellett volna vonnom a megfelelő konzekvenciát, tudnom kellett volna, hogy az én utam valami egészen más, de bizonyítani akartam. Hazamentem, sírdogáltam az ágyon pár órát, és végül úgy döntöttem, jöjjön, aminek jönnie kell.

Ha jobban belegondolok, kedvem ellen való volt már a szabadságharcom is. Mikor aznap éjjel elővettem a hipót, a ziherejsztűket és az ollót, amikor gondosan rongyosra vagdostam a kedvenc farmeremet, amire mindaddig nagyon vigyáztam, amikor összegyűrtem, összekötöztem és hipót öntöttem rá, akkor az életemet, a jövőmet gyűrtem össze és szabdaltam szét. És nem voltam önmagam akkor sem, amikor egy ecsetet a hipóba mártogatva a sötétkék pólómra ráírtam, hogy „Egy kis erőszakos szerelem, mielőtt végleg érted jönnek, Anna Frank! Szeretkezz velem, Anna Frank! Sikíts te állat, Anna Frank!” Undorítónak találtam ezt a szöveget, de persze jóval érdekesebbnek, mint az addigi életemet. Már akkoriban is nagy, jelentős dolgokra vágytam, csak még nem tudtam pontosan, hogy mikre.

Emlékszem, hogy aznap, a felszabadulásom napján a szüleimmel reggeliztem, arra is emlékszem, hogy a továbbtanulásomról beszélgettünk. Elmondtam, hogy bölcsészkarra szeretnék menni, ők pedig azt mondták, ugyan el tudnának nekem képzelni biztosabb állást is, de támogatni fognak, bárhogyan is döntök. Ez a reggeli később nagyon sokszor eszembe jutott. Mikor elindultak dolgozni, felvettem a hipós gatyát, az Anna Frank-os pólót, a tűzhelyen felforrósítottam egy nagyobb ziherejsztűt, a tükör elé sétáltam, és egy határozott mozdulattal átszúrtam vele a fülem. Fájt és vérzett, de tudtam, hogy ezt kell tennem, és aztán sokáig úgy gondoltam, hogy jól tettem. Bementem az iskolába, ahol mindenki úgy nézett rám, mint egy őrültre, de senki nem szólt semmit. A földrajztanár sem, de nem tudta rólam levenni a szemét egész órán. Eleinte egy kicsit zavarban voltam, de aztán elkezdett tetszeni ez a helyzet. Nem leszek kispolgár, ahogy ti, a szüleitek vagy a szüleim, gondoltam, ahogy szünetben a folyosón sétáltam. Nem is sétáltam, inkább vonultam, meneteltem egy új, szabadabb világ, és persze apádék osztályterme felé, és megtörtént a csoda, mert észrevett, elolvasta a pólómon a szöveget, és elégedetten mosolygott rám. Nem voltam többé láthatatlan. Ám hogy milyen árat fizet az, aki kiáll a sorból, és más akar lenni, mint a többiek, csak később tudtam meg.

Aznap délután az anyámnak előbb el kellett kéredzkednie a munkahelyéről, mert az igazgató behívatta az iskolába, hogy elbeszélgessen vele. Mikor meglátott, elsírta magát. Ötvenkét percet töltött az igazgatói irodában, én kint vártam, hazafelé egy szót sem szólt. Este, vacsora után azt mondták apuval, erre is határozottan emlékszem, hogy úgy érzik, mostanában nem volt elég idejük velem foglalkozni, és ezért keveredtem rossz társaságba, de mostantól szeretnének velem több időt tölteni, hátha visszafordítható még ez a folyamat. De ez a folyamat már nem volt visszafordítható. Hosszan hablatyoltam nekik valami homályos szabadságvágyról, annak megéléséről, az egyszeriségről és megismételhetetlenségről, de aztán idegesíteni kezdett, hogy annyira ostobák, hogy nem értik, és idegesített a bűnbánó arcuk is, a rossz lelkiismeretük, úgyhogy felpattantam az asztaltól, közöltem, hogy márpedig nem leszek újra szürke, dögunalmas stréber, és hogy csellózni is utálok, aztán berohantam a szobámba, és bevágtam magam mögött az ajtót. Nem jöttek utánam.

Attól a naptól fogva a szakadt gatyámban és a ziherejsztűvel a fülemben jártam suliba, igaz, az Anna Frank-os pólómat nem vettem fel többször. Eleinte nem mert senki hozzám szólni, de végül Marcsi, aki messze a legvagányabb osztálytársunk volt, megtörte a zavart csöndet. Azt kérdezte, mik ezek a fura ruhák rajtam, mire közöltem vele, hogy punk lettem. Marcsi méregetett még egy kicsit, aztán azt mondta, hogy fasza. Márpedig ha Marcsi valamiről eldöntötte, hogy fasza, akkor az fasza is volt. Pár hét múlva a fél osztály hipózott nadrágban járt. Szerintem forradalmat csináltam, de apád szerint, aki akkoriban szakított a barátnőjével és kezdte el keresni a társaságomat, ők csak divatpunkok voltak, ellentétben velünk, a valódi punkokkal. A különbség pedig az volt, hogy mi ismertük a C.A.F.B.-t, a Spionst és a CPg-t. Apád kazettákat másolt nekem, amiket aztán otthon rongyosra hallgattam, és eljött velem a Ciánkáliba, hogy a spórolt pénzemből megvegyem életem első bakancsát. Elmagyarázta, mit jelentenek a cipőfűzők színei: a fehér a fasiszta, a vörös a kommunista. Egyik sem tetszett. Végül a kéket választottam, mert az azt jelentette, hogy utálom a rendőröket. A rendőröket tényleg utáltam, mert állandóan maceráltak minket, pedig többnyire nem csináltunk semmi törvénybe ütközőt.

Anyuékkal nem nagyon beszéltem azokban a hónapokban. Ők várták, hogy véget érjen ez a rémálom, ahogy ők fogalmaztak, én meg vártam, hogy befejezzem a gimit, és végre elhúzhassak otthonról. Közben nyár lett, és apád, akivel addigra már hivatalosan is jártunk, valóban nem ment el érettségizni, ahogy azt korábban a tanárai megjósolták. Buliztunk, üres, omladozó pesti bérházakban aludtunk, nagy terveket szövögettünk a világ felszabadításáról, és rengeteg kannás bort ittunk.

A kannás bort különben legalább annyira utáltam, mint a rendőröket. Az íze pocsék volt, hiába kevertük össze málnaszörppel. Először mindig álmos lettem tőle, és ha nem ittam tovább, akkor nyűgös is, tehát szinte kötelező volt tovább inni. Ha tovább ittam, egy darabig rengeteget beszéltem, jó volt a kedvem, aztán szédülni kezdtem, végül hánytam. Jobb esetben a Lyuk vécéjében, rosszabb esetben közterületen. Egyszer például, amikor délután négykor az egyik Blaha Lujza téri padon fetrengtem, arra járt az osztályfőnököm, szólongatni kezdett, és azt kérdezte, hívjon-e mentőt. Nem tudtam válaszolni, a többiek pedig kiröhögték és elkergették. Borzasztó időszak volt.

A kannás bor további rendkívül kellemetlen hatása volt a másnapi fejfájás. Délelőttönként csak fetrengtem az ágyban, borogattam a homlokom, és olvastam, aztán később már azt sem. Csak feküdtem, és néztem ki a fejemből, az is rosszulesett, ha valamire gondolnom kellett. De a sziput még ennél is sokkal jobban utáltam. Először viccesnek tűnt. Szívsz, fújsz, szívsz, fújsz, és már azt sem tudod, hol vagy, de jó. És aztán rossz, nagyon rossz. Ezért, amikor körbejárt a zacskó, én mindig csak a kezembe vettem, és az arcom elé húztam, de nem szívtam bele, utána meg úgy tettem, mintha totál kész lennék. Hátradőltem a füvön, lehunytam a szemem, és már akkor tudtam, hogy a szabadságom nem valódi. Hiszen miféle szabadság az, amikor nem mondhatod egy hígítószacskóra, hogy köszi, nem kérem? Tudom, hogy te is tudod, a függőség börtön, amiből nagyon nehéz szabadulni. Ezért is voltam mindig olyan ideges, ha füvezni láttalak. Bizonyos szempontból te és az apád nagyon hasonlítotok egymásra.

Aztán véget ért az a nyár, és nekem elegem lett a punkból. Elegem a földön alvásból, az alkoholból, az állandóan részeg haverokból, az igénytelenségből, a balhékból, a rendőri intézkedésekből, a cigarettafüstből és a hangos zenéből. Csak apádból nem lett elegem. Őt továbbra is szerettem, úgyhogy elmondtam neki a terveimet. Az egyetemet, a bölcsészkart, hogy tanár akarok lenni, hogy olvasni szeretnék és írni, és azt is, hogy szeretném, ha ő is leérettségizne, amire szívesen segítek neki felkészülni. És szerettem volna azt is, ha bemutatkozna a szüleimnek, ha kevesebbet inna, ha nem szipuzna, ha egyszer majd egy közös lakásban élnénk nyugodtan, boldogan. Azt hiszem, nem kértem túl nagy vagy épp szokatlan dolgokat, de apád elsápadt, és azt mondta, ez lehetetlen, hogy én nem kérhetek tőle ilyeneket, mert ha ilyeneket kérek tőle, az azt jelenti, hogy nem értem meg, és nem is szeretem őt. És ha ez a helyzet, akkor legjobb lenne, ha most azonnal szakítanánk, mert nem vagyunk egymáshoz valók. Utána hetekig nem beszéltünk, és emlékszem arra a fájdalomra is, amit ezekben a hetekben éreztem. Nem tudom, veled volt-e ilyesmi valaha, alig bírtam kikelni az ágyból, nem tudtam enni, aludni. Apu és anyu ott voltak mellettem, és úgy ápoltak, mintha az elmúlt pár hónapban valami rettenetes betegségem lett volna, amiből épp kezdenék kigyógyulni. De nem gyógyultam. És fontos, hogy tudd azt is, hogy minden, ami velünk történt, e miatt a pokoli fájdalom miatt volt. Ez a fájdalom kezdett enyhülni, amikor ősszel kiderült, hogy úton van a nővéred. De soha, egy pillanatra sem maradt abba többé.

A Vajda Zoli BMW-je

A pszichológusom azt mondja, hogy a mai alkalommal igazán mélyre fogunk ásni, én pedig azon gondolkodom, hogy mégis mi a francot csináltunk az elmúlt tizennégy ülés alatt, alkalmanként tizenkettőezer forintért, de csak mosolygok, hogy persze, menjünk mélyre, és kérdezem, hogy mégis mi az a mély, hogy hát, a gyerekkor, mondjam szépen el, mi az első emlékem gyerekkoromból, visszamosolyog közben, azt hitte, ezzel megfogott, pedig dehogy, tök emlékszem az első emlékemre, négykézláb mászom egy szobában, ahol zöld a szőnyeg, és a látóteremben két labda is van, az egyik egy piros alapon fehér pöttyös, a másik egy olyan nagyobb, strandos, felfújhatós, sárga, világoskék és fehér csíkos, azt veszem célba, meg akarom szerezni, de amikor odaérek hozzá, és megfogom, a kis béna kezemmel véletlenül meglököm, és a laszti elgurul, hát lényegében a franc tudja hova, mert eltűnik a látóteremből, mintha nem is lett volna, és akkor arra gondolok, hogy sebaj, ott volt az a pöttyös, majd azt jól megmacerálom, aztán fordulok, de addigra már a pöttyös sincs sehol, és ettől totál ideges leszek, igen, jól hallja, Klára, mondom a pszichológusomnak, az első gyerekkori emlékem az, hogy nagyon fel vagyok baszva, mert valamit nem találok, Klára meg azt mondja, ez érdekes, hogy mi a második emlékem, és ebből már tudom, hogy vizsgáztat, ha helyesen felelek, megkérdezi majd a harmadik emléket, aztán a negyediket, az ötödiket, és így tovább, egészen addig, amíg azt nem mondom, hogy nem tudom, na, akkor fog beírni egy egyest, amit már biztosan nem javíthatok ki a tanév végéig, én pedig rühellek egyest kapni, meg aztán be is ugrik, hogy anyuval vagyunk a Balaton partján, ülünk egy padon, nézzük a vizet, és anyu sír, vagyis nemcsak hogy sír, hanem ömlenek a könnyei, mondja, hogy várjak itt a padon, és ő ruhában besétál a vízbe, még innen is látszik, hogy sötét foltokban elkenődött a smink az arcán, anyu könnye tenger, hullámokat vet a Balaton szélén, egyre magasabbra csapnak fel, de Klára közben arra kér, hogy inkább azt próbáljam meg felidézni, hogy valóban mit láttam akkor, de nem tudok mást mondani, mint hogy anyu könnye óceán, kagylókat, polipokat sodor ki a fűre, magával rántja a part menti sziklákat, fel kell másznom egy fűzfa tetejére, hogy bajom ne essen, mert nem tudok még jól úszni, anyu könnye a világ összes cseppfolyós állagú anyaga, örvénylik, mindent magába ránt, de Klára közben nem adja fel, mindenképp félbe akarja szakítani a második gyerekkori emlékem, ami elég idegesítő, tekintve, hogy ő kérte, hogy meséljem el, viszont most inkább arra lenne kíváncsi, hogy mi fájt vajon olyan nagyon az én anyámnak, de nem törődöm vele, mert még nem fejeztem be, és tudnia kell azt is, hogy úgy emlékszem, hogy anyu könnye volt az univerzum, könnycsatornája a Tejút, és eláztatta az összes bolygót, a Plútót, a Vénuszt, az Uránuszt meg a Neptunuszt, a többit vajon hogy is hívják, nem jut eszembe, de a terméketlen bolygókon ettől kisarjadtak a növények, és élet költözött rájuk, és én mindenképp a Plútóra akartam költözni, mert annak tudtam a nevét, és azt is, hogy az a legkisebb, plusz a Miki egérnek is így hívták a kutyusát, de anyu nem engedte meg, azt mondta, hogy ezek a bolygók addig lesznek szépek, amíg egyetlen ember sem teszi rájuk a lábát, úgyhogy maradtam végül a fűzfa tetején, de Klára nem tágít, hogy mondjam meg, mitől volt az én anyám ilyen szomorú, én meg visszakérdezek, hogy mit gondol, ki itt a szomorú, mert a második gyerekkori emlékem egyáltalán nem szomorú, sőt, a világ egy rakás problémáját megoldotta, például a klímakatasztrófát, ezenkívül eltakarította az összes idióta embert egy özönvízzel, és új világot teremtett az űrben, ha nem venné észre, de persze nem veszi észre, azt mondja, hogy nehéz velem együtt dolgozni, de nincs igaza, és ha őszinte akarok lenni, én inkább az ő szakmai felkészültségében érzek hiányosságokat, ezen pedig az sem segít, hogy azzal hirdeti magát a honlapján, hogy a legjobb angol egyetemen szerzett klinikai szakpszichológusi diplomát, és ami azt illeti, még ezzel kapcsolatban is felmerülhetnek kétségek, a Tuna, aki délután jelent meg az ajtómban, hogy kölcsönkérjen tőlem egy kis pénzt, azt mondja például, hogy egy olyan honlapot, amilyen ennek a nőnek van, bármikor összedob nekem, az angol diplomáját is simán átfotosopolja az én nevemre, aztán akkor én is kérdezgethetek majd baromságokat pénzért akárki anyjáról, de igazság szerint én ugyanannyira leszarom mindenki anyját, mint a sajátomat, úgyhogy emiatt aztán igazán felesleges lenne pszichológusnak állnom, viszont a Tuna kereshetne végre magának valami melót, mert úgy tűnik, hogy ez a dílerkedés nem hoz elég pénzt a konyhára, ráadásul börtönbüntetés jár érte, mint tudjuk, de a Tuna ezt nem tartja jó ötletnek, szerinte ugyanis a társadalomnak szüksége van aktívan gondolkodó emberekre, és az a fajta munka, amivel én mérgezem magam példának okáért, semmi másra nem jó, mint hogy kiüresítse az ember agyát, és tényleg mondjam már meg, hogy mikor volt nekem utoljára egy eredeti gondolatom, amiben igaza van, nem volt talán soha, de nem ezt mondom neki, hanem azt, hogy nézzen már magára, olyan, mint egy kiöregedett, halálra várakozó junkie, vagy ötven kiló lehet, de csak akkor, ha megivott hat liter vizet és felvette a télikabátját, nem bántani akarom, aggódom miatta, de persze hogy megbántódik, és visszavág, hogy nagy a pofám, de én sem vagyok épp jó formában, az idő vasfoga ugye mindannyiunkba, hogy is mondják ezt, mindegy, beleharap, álljak csak oda a tükör elé, és utána magyarázzak neki, és én nem tudom miért, de tényleg odaállok a tükör elé, most nézem meg magam először ilyen szemmel, kissé ráncosodik a nyakam, sötét karikák vannak a szemem alatt, rövidgatya van rajtam, nem is értem, hogy gondolhattam, hogy ennyi idősen ezt még felvehetem, mert a térdem körül is ráncosodik a bőr, a felkaromon nagy száraz foltok vannak, már rég el kellett volna mennem velük bőrgyógyászhoz, de ami a legrosszabb, minden arcvonásomra kiült az életuntság, mi értelme van ennek az egésznek, amit csinálok, van-e ebből kiút, nem késő-e vajon, a Tuna szerint de, legyünk magunkhoz őszinték, mi már minden örömről lecsúsztunk az életünkben, ettől a nem várt fordulattól elnehezülök, visszaroskadok a kanapéra, és hogy ne kelljen a szemébe néznem, a telefonomat babrálom, és akkor, mintha csak egy jel lenne, hogy van még remény, látom, hogy Waller Márk bejelölt a Facebookon, sőt egy üzenetet is küldött, ott van az engedélykérések között, hogy szeretne velem találkozni, mert nagyon érdekes volt, amiről múltkor beszélgettünk, jó lenne folytatni, én meg írom, hogy persze, boldogan, és este nyolcra már ott is vagyok az egyik szar körúti kocsmában, ahol csak folyóbort mérnek, úgyhogy kénytelen vagyok viszkizni, azt meg felvizezik, undorító, de nem érdekel, mert kis késéssel tényleg megérkezik Márk, és ülünk, és hosszú órákon keresztül arról beszélünk, hogyan lehetne a leghatékonyabban magunkhoz ragadni a hatalmat erőszakos eszközökkel, hogy aztán végre igazságosan és boldogan élhessünk, és beszélünk másról is, irodalomról, istenhitről, társadalmi emlékezetről, én meg azon tűnődöm közben, hogy fér el ennyi tűz egyetlen emberben, hogy ami a Tunából meg belőlem kimaradt, az tutira mind ebbe a fiúba került, semmi cinizmus, semmi megkeseredettség, csak vegytiszta szenvedély, mellette én is megfiatalodom, a legnagyobb hülyeségre is képes lennék miatta, azt hiszem, csak azért, hogy ez az érzés tartson még sokáig, ő pedig azt mondja, hogy az erőszakot szerinte be kellene gyakorolnunk, hogy mire valóban szükségünk lenne rá, addigra rutint szerezzünk benne, úgyhogy kezdetnek verjünk szét, mondjuk, egy kukát itt, a körúton, én meg azt javaslom, hogy inkább egy autót, amitől egy pillanatra mintha megijedne, de elmondom, hogy van egy autó, amit nagyon utálok, most is a céges parkolóban áll, mert a Vajda Zoli elektromos rollerrel ment haza, és hogy számomra ez az autó szimbolizálja az összes rosszat, ami ellen amúgy is harcolnánk, plusz tudom, hogy lehet észrevétlenül bejutni a parkolóba, és akkor a Márk felkap az egyik körúti kocsma elől egy sörpadot, lazán a vállára dobja, aztán a következő sarkon széttörjük, kiszedünk belőle két méretes deszkát, és bemászunk a Vajda Zoli BMW-jéhez, én a csomagtartóra állok, ő a motorháztetőre, a riasztó megszólalásától körülbelül három perc, amíg ideér a biztonsági őr, szóval nincs sok időnk, kicsit aggódom, Márk rám mosolyog, megnyalja a szája szélét, kérdezi, hogy készen állok-e, és én készen állok mindenre, izomból ütni kezdjük a kocsit, a riasztó bekapcsol, a hangja fülsértő, törnek az ablakok, horpad a tükörsima felület, ugrálunk, üvöltünk, aztán gyorsan kimászunk a kerítésen, rohanunk az utcán, be a parkba, a földre fekszünk, nevetünk, átöleljük egymást, ebbe bele kell őrülni, olyan jó, és már nem veheti el tőlem senki, ahogy a harmadik gyerekkori emlékemet sem, amit egy hét múlva mesélek el a pszichológusnak, hogy egyszer hajnalban, amikor még mindenki aludt, egy fémvödörbe olajat öntöttem, égő gyufát dobtam rá, és egyenként égettem el anyám összes ruháját, aztán a nővérem összes babáját és plüssállatát, recsegett a textil és folyt szét a műanyag, a tárgyak fájdalmasan sikongattak, könyörögtek, hogy ne bántsam őket, de én azt mondtam a farmerszoknyának, a lila blézernek, a plüss Timon és Pumbának és a hajas babáknak, hogy nincs kegyelem, el kell pusztulnotok, mert az erőszak az egyetlen lehetőség a boldogságra, és én boldog akarok lenni, Klára meg csak ingatja a fejét, meggyőződése, hogy amit elmondok neki, az semmilyen formában nem fedi a valóságot, és arról érdeklődik, miért találtam ki számára ezt a közepesen szórakoztató horrormesét, én meg mondom, hogy de hát ez így igaz, az elsőtől az utolsó szóig, aztán az olajosvödröt közelebb vittem az asztalhoz, az is lángra kapott, meg a székek, a konyhapult, a függöny, az ajtó, a szekrény, a szőnyeg, az összes bútor, mindenki, aki élt, és minden, ami nem, sírtak a tárgyak, és én is sírtam velük, csak én örömömben, de Klára megállít, szerinte ha a terápiát így, ezzel a hozzáállással folytatom, nem fog tudni nekem segíteni, pedig úgy gondolja, nagy szükségem volna a segítségre.

Santa Lucia és a bakkhánsnő

Két napja fekete hamut takarítok a teraszról. Maria szerint ez szélmalomharc. Várnom kéne. Türelmesnek kéne lennem. Petert és Irenét tegnap búcsúztattuk el. Ezen a szigeten mindenki csak átutazóban van. Kivéve a szomszédunkat, Sebastianót, ő itt született. Régen csend volt, szokta mondani, most nem tud aludni a zajtól. Zajong a jókedv. Azt mondom neki, hogy mi épp ezért jöttünk ide. Ha valaki nem lát rendesen, nagy szüksége van a hangokra. Sebastiano lát is, hall is, aludni viszont nem tud. Én sem tudok. De ezt nem mondom el senkinek. Reggel hatig bámulom a plafont. Majd alszol a sírban, mondom neki vigyorogva, miközben a teraszt söprögetem.

A fekete hamu vastagon lep el mindent. A műanyag kültéri asztalt és a székeket, a napernyőt, a térkövet. Az apróbb nyílásokat nagyon nehéz tisztára mosni a szivaccsal, ahogy a napernyő vásznáról sem jön le rendesen a sötétlő réteg. Egyik nap letörlöm, éjjel lefekszem, nem alszom a hangzavartól, reggel kimegyek, ugyanúgy fekete minden. Így képzelem a poklot. Konstans kis kellemetlenségek sorozatának. Az ember mindennap úgy érzi, megoldotta a problémát, aztán jön az ördög, összefeketéz mindent, és kezdődhet az egész elölről. Türelmesnek kéne lennem. Maria szerint a vulkánkitörés a világ egyik csodája, bizonyíték a természet megzabolázhatatlan erejére. Szerintem idegesítő, hogy nem tudom a teraszra teregetni a mosott ruhát.

Peter és Irene fájó szívvel vált el tőlünk és a szigettől. Szerettek volna még maradni. Jövőre újra meglátogatnak minket. Miután a buszuk elindul a repülőtér felé, mi lesétálunk a tengerpartra. A menekültek hajója még mindig ugyanott várakozik. Kitárt karok. Ez a szöveg olvasható a hajó oldalán. Az a hajléktalan férfi jut róla eszembe, aki „ingyen ölelés” feliratú táblával állt ki a Kálvin térre. Mindenki messzire elkerülte. Mondani kéne nekik valami megnyugtatót. Meg kéne mondani nekik, hogy meddig kell várniuk, és mire. Hogy el tudják dönteni, akarják-e erre fordítani az értékes idejüket. Hátha inkább mást csinálnának. Mondjuk, iskolába járatnák a gyerekeiket. Esetleg sportolnának valamit, elmennének egy koncertre vagy fodrászhoz, a karrierjüket építenék, terveznék a nyaralásukat, bevásárolnának egy hétvégi kerti partihoz.

A menekültek arca kicsit fáradt már, de a szemükben remény csillog. Hamarosan új életet fognak kezdeni. Azoknak a barátaiknak, rokonaiknak, akiket nem lőttek le, nem robbantottak fel, akik nem fulladtak bele a tengerbe, már sikerült. Egy kicsit várni kell még, de már nem sokat. Megtanulnak németül, franciául, olaszul, spanyolul vagy angolul. Már el is kezdték, naphosszat duolingóznak a hajón, amikor nem megy el a wifi. Eleinte konyhai kisegítői állást vállalnak majd, amihez nem kell sok nyelvtudás. Zöldség-előkészítő, fehér- és feketemosogató. Buszsofőrök lesznek a londoni double deckereken, nápolyi kávézókban, párizsi pékségekben, düsseldorfi kisboltokban dolgoznak majd, a szerencsésebbek elhelyezkedhetnek a szakmájukban. Kapni fognak egy csomó rosszindulatú megjegyzést a bőrszínükre, a vallásukra, a nyelvtudásukra. Arra a kérdésre kell majd folyton válaszolniuk, hogy miért nem maradtak inkább az országukban. A válaszukkal sosem lesz elégedett, aki épp megkérdezte. De nem bánják. Tudják, hogy a gyerekeiknek már jobb lesz, és az ő gyerekeiknek még jobb, az ő gyerekeikre pedig, akik a hajón várakozók dédunokái lesznek, igazán nagyon jó élet vár. Talán tényleg így lesz. Meg kéne nekik mondani, hogy meddig kell rá várniuk.

Maria szeretne még dolgokat megnézni. Mindennap kitalál valami új megnéznivalót. Egyik nap búvárokkal merülünk a tenger alá színes halakat nézni a kékségben. Egy másik nap nagy teljesítményű lámpája és egy nagyító segítségével különböző méretű és formájú dolgok textúráját tanulmányozza. Szerves és szervetlen anyagokat tesz a nagyító alá: csipketerítőt, muranói üveg nyakláncot, olajfa levelét, kétszersültet. A következő nap azt mondja, nézzük meg Caravaggio híres siracusai festményét, a Santa Lucia temetését. A Palazzo Bellomo felé indulunk, ahol a kép egy utazós blog szerint található. Végigjárjuk az összes termet, de nem találjuk. Kérdezzük a teremőröket, ők ezt a képet sosem látták itt.

A Santa Lucia al Sepolcro felé vesszük az irányt, ahol a festmény a Wikipédia szerint van. Mariát nagyon megérintette Santa Lucia története, aki önszántából vágta ki saját szemét és küldte el vőlegényének. Ezzel üzente meg, hogy eláll házasodási szándékától, és örökre ártatlan marad. A hoppon maradt vőlegény bosszúból kereszténységgel vádolta meg szegény, vak Luciát, akit végül egy hóhér torkon szúrt. Ez a nő a város védőszentje. Nyakából tőr áll ki, kezében egy tányér, rajta két szemgolyó. Úgy tűnik, az olaszok szerint semmi probléma nincs ezzel. Fennkölt dolog a szenvedés. Sőt, a szenvedés mértékével egyenes arányban nő a fennköltség mértéke. Lucia szenvedése igen-igen fennkölt. A hajón várakozó menekülteké nem az. Várni elvégre mindenki tud. Türelmesnek kell lenni.

A Santa Lucia al Sepolcro nevű külvárosi templomban a festmény reprodukcióját találjuk csak meg. Nagy vászon, rossz minőségű utánzat. Egy cikk szerint az eredeti kép 2009-ben átkerült a Santa Lucia alla Badia nevű belvárosi templomba, úgyhogy elindulunk oda. Ám ott sem találjuk. A biztonsági őr azt mondja, az eredeti a Santa Lucia al Sepolcróban van. Jelezzük, hogy onnan jövünk, ő pedig kissé ingerülten, kissé leereszkedően azt mondja, hogy akkor láttuk az eredetit. Mariát nézem, mindjárt elsírja magát. Kimegyünk a templomból, átölelem. Keservesen sír. Mintha ettől a képtől várta volna mesébe illő gyógyulását. Elvégre Santa Luciának is visszanőttek kivájt szemei, amelyek a történet szerint még sokkal szebben ragyogtak, mint korábban. Nem fog meggyógyulni. Ezt most értem meg én is, iszonyú erővel tör rám a felismerés. A gyomromba nyilall.

Este a görög színházban nyári előadást játszanak, Euripidésztől a Bakkhánsnőket. Az első sorba vettünk jegyet, hogy Maria jól lásson. Így mondjuk, de inkább úgy értjük, hogy lásson valamit. A bakkhánsnőket statiszták játsszák. Szép nők üvöltenek a színpadon. Illetve próbálnak üvölteni. Nagyon erőtlenül csinálják. Gyenge kiáltásukat mikroportokkal igyekeznek a technikusok felerősíteni. Teiresziasz lép színre. Ember nagyságú, kerekeken guruló férfiálarc. Szeme két nagy nyílás, a színész kezei kandikálnak ki rajta. A guruló fej mindennek nekimegy. Nagyon vicces. Miért kell nekünk állandóan vakokat néznünk?

Santa Lucia sétál Siracusa utcáin. Nem is. Két Santa Lucia sétál Siracusa utcáin. Azt mondja az egyik: én aztán biztosan nem fogok férjhez menni. Mire a másik: akkor kaparjuk ki egymás szemét.

Két Santa Lucia kaparja ki egymás szemét Siracusa utcáin. Arra megy Teiresziasz, és megkérdezi: mit csináltok? Mire a két Santa Lucia: kikaparjuk egymás szemét. Mire Teiresziasz: ja, bocs, nem láttam.

Két vak Santa Lucia sétál Siracusa utcáin. Szemgödrükből vér és genny szivárog. Arra megy Teiresziasz, és megkérdezi: nem láttátok véletlenül a gurulós álarcomat? Mire a két Santa Lucia azt válaszolja: nem.

Két vak Santa Lucia sétál Siracusa utcáin. Azt mondja az egyik: bocs. Mire a másik: miért kérsz bocsánatot? Mire az egyik: mert neked mentem. Mire a másik: nem jöttél nekem. Mire Teiresziasz: semmi baj.

Két vak Santa Lucia sétál Siracusa utcáin. Azt mondja az egyik: te, nekem visszanőttek a szemeim. Mire a másik: nekem nem.

Pentheusz úgy gesztikulál, mint egy primadonna, Dionüszosz ripacskodik. Ebből ma már biztosan nem lesz tragédia. Megint fájni kezd a gyomrom. Tompa fájdalommal kezdődik általában. Néha abbamarad. Ha nem, élesedni kezd. Most élesedik. A bakkhánsnők kiáltoznak, de olyan gyengén, hogy az elviselhetetlen. Szedjétek már össze magatokat, sziszegem. Maria meghallja, nevet, de a színpadon folytatódik ugyanaz az erőtlen nyivákolás. Ordítani kezdek a fájdalomtól. Vagy az idegességtől. Darabokra tudnám tépni Pentheuszt, Dionüszoszt, Teiresziaszt, Kadmoszt és az egész hellén drámairodalmat. De főképp az összes bakkhánsnőnek mondott statisztát. Fájdalmas üvöltésem pillanatnyi zavart okoz a színpadon, mindenki felém fordul. A gyomrom viszont kicsit kevésbé fáj, úgyhogy a színpadra rohanok, feltépem a hosszú estélyi ruhám, és tombolok tovább. Az ültetők és a műszak pedig hirtelen nem tudják eldönteni, hogy ez vajon a show része-e. Tanácstalanul mozgolódni kezdenek. Múlik a fájdalom. Mire felém indulnak, hogy levezessenek a színpadról, már egész jó. Abbahagyom az őrjöngést, várom, hogy kivigyenek. Türelmesnek kell lenni. De ők újra megtorpannak, ugyanis nem várt dolog történik: hatalmas nyílt színi tapsot kapok. Mélyen meghajolok, határozott léptekkel az első sor felé indulok, megfogom Maria kezét, és elhagyjuk a nézőteret. Kint eldőlünk a fűben. Vagy harminc percen keresztül nem tudunk megszólalni, annyira nevetünk. Tiszta fekete lesz a ruhánk, a bőrünk és a könnyektől nedves arcunk a vulkánból odaszállt hamutól.

Levél Grétának 2.

Ha jól tudom, neked nincs gyereked, úgyhogy nem tudhatod, miféle állapot az, amikor valaki terhes. A női testet ilyenkor rengeteg hormonális változás éri, amely megváltoztatja az ember józan ítélőképességét. Ez történt velem is. Úgy éreztem, hogy a terhességem az univerzum üzenete, hogy a dolgok jó irányt vehetnek, hogy apád és én újra együtt lehetünk. Ezért eszem ágában nem volt foglalkozni a szüleimmel, akik akkoriban szinte könyörögtek nekem, hogy menjek el küretre. És bevallom, hogy később, nagyon hosszú időn keresztül úgy gondoltam, nekik volt igazuk, de ma már tudom, hogy minden úgy volt jó, ahogy történt.

Apádnak még nem mertem szólni, rettegtem a visszautasítástól, úgyhogy eldöntöttem, hogy addig várok, amíg a helyzet visszafordíthatatlan lesz. Szentimentális dolog, tudom, de akkor azt gondoltam, ha nem is vállalja a gyereket, legalább bennem van belőle egy darab, ami örökre velem maradhat. Hogy a születendő gyerek hasonlítani fog rá és rám, hogy benne tárgyiasul majd a mi tiszta, lángoló szerelmünk. A sors iróniája, hogy hiába vizsgálgattam a nővéredet születésétől egészen középiskolás koráig, soha nem láttam, hogy bármiben is hasonlítana apádra vagy rám. Olyan volt, mintha nem is a mi gyerekünk lenne, mintha az ápolók összecserélték volna a kórházban valaki más gyerekével.

Az apád végül nem tőlem értesült arról, hogy terhes vagyok, hanem a szüleimtől. Egy nap meglátogatták, mert azt akarták, hogy rábeszéljen engem a küretre. Mindent bevetettek: kérték szépen, fenyegetőztek, és pénzt is felajánlottak a segítségért cserébe. Mindezt apádtól tudom, aki undorítónak találta az első találkozást leendő apósával és anyósával. Akkor eldöntötte, hogy kiszabadít engem a „hulladékemberek” fogságából, és feleségül vesz. Vigyorogva kérte meg a szüleimtől a kezem ott és akkor, így ők előbb értesültek róla, mint én. De nem szóltak, mert reménykedtek benne, hogy apád csak provokálja őket, és igazából nem akar ilyen fiatalon házasodni. Nem lett igazuk: másnap éjjel éneklő punkok kis csoportja verte fel a csendes budai utcánkat, hogy szerenádot adjanak nekem, én pedig a világ legboldogabb embere voltam, amikor igent mondtam.

Ebben az időszakban rengeteget kellett tervezni. Úgy döntöttem, bárhogy is lesz, leteszem az érettségit abban a tanévben, ha kell, a szülőszobában fogok szóbelizni. Jelentkezni fogok az ELTE magyar szakára, halasztok pár félévet, és ha a gyerek kicsit nagyobb lesz már, elkezdem az egyetemet levelező képzésen. Tele voltam tervekkel, ötletekkel, azt hiszem, jó tanár lett volna belőlem. De végül a dolgok máshogy alakultak.

A másik megtervezendő dolog a közös életünk volt. Apád szegény lakótelepi családból származott, egy kőbányai kislakásban lakott a szüleivel és három kisebb testvérével, így nyilvánvaló volt, hogy az ő szüleitől kedvességen és szereteten kívül nem sok mindent várhatunk. Valójában kedvességből és szeretetből sem várhattunk túl sokat. Nem úgy az én szüleimtől, az apád szerint „hulladékemberektől”, akik nagyobb budai lakásukat kisebbre cserélték, és a különbözetből vásároltak nekünk egy másfél szobás panellakást az Árpád hídnál. Aki megszokta Buda tisztaságát és nyugalmát, annak nem könnyű az Árpád híd lábához költözni, de a családomért mindenre képesnek éreztem magam. Sokszor előfordul még most is, hogy nosztalgiával gondolok vissza azokra az időkre, amikor a Levendula utcában laktunk, ám olyankor mindig emlékeztetem magam arra, hogy az embernek meg kell elégednie azzal, ami számára adatott.

A szüleim segítettek az esküvő megszervezésében is. Hosszú fátylat szerettem volna az egyenes szabású csipkeruhámhoz, de apu nem engedte. Azt mondta, kerekedő hassal az ember ne vágyakozzon fátylak és koszorúk után. A lakodalom egy kis óbudai étteremben volt, amelyen a szűk család és a családunk pár barátja volt csak jelen. Apád a szertartás és a vacsora alatt is kényszeredetten mosolygott, a nyakkendőjét próbálta ideges mozdulatokkal lazítgatni, és néha halkan megkérdezte tőlem, hogy mikor lesz már ennek vége, amivel rettentően feldühített. De közel sem annyira, mint amennyire a felmentő sereg megérkezése: a desszert környékén ugyanis bemasírozott a Fekete Lyuk, vagy húsz szakadt ismerős. Gratulálni jöttek állítólag, de valójában üvöltöztek, énekeltek, illetlenül ölelgették a násznépet, az asztalokon álló pezsgősüvegeket adták körbe, és amikor az étterem személyzete megpróbálta őket kiküldeni, felugráltak az asztalokra, mint George Berger a Hairben. Szóval szánalmasan viselkedtek, de apád remekül szórakozott. Én pedig, hogy mindenkinek megfeleljek, próbáltam vele együtt szórakozni és a családdal együtt felháborodni. Mivel egyszerre e két érzés nem jelenhetett meg az arcomon, váltogattam őket: hol nevettem, hol fintorogtam. A szüleim és a barátaik felálltak, rendezték a számlát, kifizették az összetört tányérokat és poharakat, majd egy szó nélkül elindultak haza. Az étterem előtt értem őket utol. Anyuék azt mondták, hogy ők eddig a pillanatig voltak velem türelmesek. Hogy az angyalföldi lakás az enyém, már úgyis a nevemre íratták az esküvő előtt, de többre ne számítsak, mert ők mostantól nem kíváncsiak rám. Se rám, se a születendő gyerekemre. Intézzem magam az életem. És egyszerűen csak elmentek, otthagytak sírva az esküvőm napján. Látod, vannak rosszabb, kegyetlenebb szülők is, mint amilyen én voltam.

Apádék akkor léptek ki az ajtón, az ő szülei is idegesen távoztak, még csak el sem köszöntek tőlem, apád pedig átölelt, és azt mondta, nem éri meg sírni a hulladékemberek miatt, menjünk inkább, és csapjunk egy valódi lakodalmat azokkal, akik közé tartozunk. Így a novemberi hidegben, négy hónapos terhesen, menyasszonyi ruhában buszra szálltam, hogy teljesen józanul a vastag cigifüstrétegen át nézzem végig, ahogy életem szerelme, azaz akkor már a férjem cseppfolyóssá válik a keverttől és az olcsó bortól a Fekete Lyukban. De ez csak egy volt az árulások közül, amelyeket házasságunk alatt elkövetett ellenem.

De bármennyi nehézséget is kellett akkoriban kiállnom, boldog voltam. Szerettem apádat, és el sem tudom mondani, mennyire vártam a nővéredet. Úgy éreztem, hogy végre megtaláltam valami nagy, jelentőségteljes dolgot, az életem értelmét. Gyereket fogok szülni, egy másik emberről fogok gondoskodni, aki olyan lesz, mint én. Aki mindent tőlem fog megtanulni, aki szép lesz és tehetséges, mint az apja, céltudatos és intelligens, mint az anyja. Furcsák a megérzések, én egészen a nővéred megszületéséig biztos voltam benne, hogy kisfiút várok.

Közben rendbe kellett hoznunk az angyalföldi lakást. Saját erőnkből, mert a szüleim az esküvőn valóban örökre hátat fordítottak nekünk. Talán ha utánuk mentem volna, ha bocsánatot kérek, akkor megenyhültek volna, de egyáltalán nem éreztem úgy, hogy bármi miatt bocsánatot kéne kérnem. És nem is értem rá, hiszen meg kellett szerveznem a lakás rendbe rakását. Legnagyobb meglepetésemre a barátaink mindenben segítettek nekünk, és apáddal mi is kivettük a részünket a munkából. Gletteltünk, festettünk, csiszoltunk, szögeltünk, csavaroztunk, és rengeteget nevettünk közben. A bútorokat egy budai lomtalanításon szedtük össze, egy haverunk szállította át őket az utánfutóján Angyalföldre. Csupa, szép antik bútorral lett tele a lakás, varrtam színes függönyöket is, kezdett egyre otthonosabbá válni a berendezés, csak az alacsony plafon, a térélmény hiánya zavart továbbra is.

Apád pedig unszolás, piszkálódás nélkül dolgozni kezdett. Az apósom talált neki munkát egy kőbányai autószerelő műhelyben. Hajnalban kelt, mire felébredtem, ő már mindig elindult. Csak késő délután jött haza, aztán már csak kora este, mindig egyre később, de ez akkoriban még nem zavart. Úgy gondoltam, ha megiszik pár sört a fiúkkal munka után, az a legtermészetesebb dolog a világon. Azt sem bántam, hogy sokat vagyok egyedül. Könyvtárba jártam, az érettségire és a felvételire készültem, és gyermekpszichológiai szakkönyveket olvasgattam, hogy elméletben felkészüljek az anyaságra. Mindig volt tehetségem ahhoz, hogy az elméleti tudást átültessem a gyakorlatba, az anyaság viszont – egyszer majd te is megérted – ennél jóval bonyolultabb dolog, elméletben felkészülni rá lehetetlen.

Ekkoriban kezdett el idegesíteni az is, hogy kinyílt a világ. Te már nem emlékezhetsz erre, mert nagyon fiatal vagy, de a kilencvenes évek elején, a rendszerváltás után rengeteg lehetőség nyílt meg a magyar emberek előtt: utazhattak Nyugatra, vállalkozhattak, előbbre léphettek a társadalmi ranglétrán, meggazdagodhattak. Elméletben. Mert mi ugyan nem utaztunk Nyugatra, nem vállalkoztunk, nem léptünk előbbre, és nem is lettünk gazdagabbak. Folyton terveket szövögettem tengerparti nyaralásokról, és voltak ötleteim arra is, milyen vállalkozásokat lehetne elindítani. Ám amikor ezeket esténként megpróbáltam apádnak lelkesen részletezni, ő rendszerint azt mondta, hogy fáradt, hagyjam békén ezekkel a hülyeségekkel.

A házasságunk akkor kezdett el megromlani, amikor egy nap az apád hazaállított egy tévével. Kézen-közön, olcsón szerezte a műhelyben. Nagyon örült neki, és először örültem én is. Szép, új készülék volt. Apád azt mondta rá, hogy „leesett a kamionról”. Átrendeztük a hálószobát, hogy a hatalmas tévé elférjen, aztán néztük. Néztük délutánonként, esténként és hétvégenként. Ha apád otthon volt, a tévé folyamatosan be volt kapcsolva, jelenléte azonossá vált az állandó alapzajjal. Egyre jobban esett a csend, amikor dolgozni ment. Mivel időben észleltem a problémát, egyszer, ebéd közben megpróbáltam neki elmondani, de nem igazán értette, mi a bajom. Az volt a véleménye, hogy túl sok a szabadidőm, ezért találok ki mindig valamit, hogy őt basztassam, és hogy meg kellene értenem, ő – ellentétben velem – végigmelózza a napokat a műhelyben, és szüksége van a kikapcsolódásra. Erre már nem válaszoltam, mit is lehetett volna, de nem fért a fejembe, hogy hogyan történt ez az egész. Hogy hogyan lett az iskola legnagyobb lázadójából egyik pillanatról a másikra egy unalmas, arrogáns nyárspolgár. Vasárnap volt, ezt onnan tudom, hogy emlékszem rá, húslevest ettünk, és arra is, hogy elhatároztam, soha többé nem főzök húslevest vasárnap.

Ez a kötet talán akkor is elkészült volna, ha nincs a férjem, Szivák-Tóth Viktor, akinek napról napra felolvashattam az elkészült fejezeteket. Ám figyelme és türelme nagyban hozzájárult ahhoz, hogy bátran és jó kedvvel dolgozzak a szövegen. Ezenkívül szeretném megköszönni a munkáját szerkesztőmnek, Szegő Jánosnak, akit – tapasztalatlanságom miatt – A rezervátum visszafoglalása című első kötetem köszönetnyilvánításában elfelejtettem megemlíteni, pedig.

Tartalom

Erőszakmentes forradalom

Jött egy hajó

Levél Grétának 1.

A Vajda Zoli BMW-je

Santa Lucia és a bakkhánsnő

Levél Grétának 2.

Zen

Szélcsend

Levél Grétának 3.

Az élet értelme

Vége a jó világnak

Levél Grétának 4.

Mégis, miféle BMW?

Gyermek születik

Levél Grétának 5.

Lángol a süllyedő Velence

Before I die

Levél Grétának 6.

Medusa

Egy másik emlék

Levél Grétának 7.

Utas és holdvilág

A nap, amikor semmi sem történt

Levél Grétának 8.

Ketten a tengeren

Életjel

Levél Grétának 9.

Nosztalgikus giccs, szentimentális hülyeség

Levél Grétának 10.

Levél Grétának 11.

Levél Grétának 12.

Levél Grétának 13.

Tuna

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Schmal Alexandra
Borító Visnyai Zoltán
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4294 6

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL