Copyright © Lana V. Asol 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN: 978-963-639-970-2

Írta: Lana V. Asol

Szerkesztő: Mirkó Ágnes/A. M. Summer

Korrektor: Mirkó Ágnes/A. M. Summer

A szöveget gondozta: Kerekes Anna Krisztina

Tördelés, nyomdai előkészítés: Kerekes Ivett

Borítóterv: Vassné Oláh Anita

Kiadja a HELMA kiadó

A HELMA Kiadó gondozásában eddig megjelent könyvek Lana V. Asol szerzőtől:

A folyó túloldalán - 2024

A könyvek megvásárolhatóak többféle formátumban a HELMA kiadó weboldalán (www.helma.hu)

1. fejezet

Üres szobák

Elmosódott hangokat hallott maga körül. Sajgó fejjel próbált feltápászkodni, miközben a kezére támaszkodott, aztán kinyitotta a szemét és a derengő fények képpé, a hangok szavakká álltak össze.

– Jól van, hadd segítsek! – Majd két kéz határozottan megragadta és talpra állította. – Mi a csudát keresett ott a fűben? Annyit mondhatok, ha szunyókálni támadt kedve, nem a legjobb helyet választotta!

A tömzsi alak, göndör hajába túrva, vakarta meg a fejét, mintha nem is tudná, mit mondjon. Tanácstalansága csupán rövid ideig tartott, egy pillanattal később derűsen szemlélte a megszeppent lányt.

– No, jól van, jól van! – mondta kedvesen, miközben a szekere mellé támogatta. – Várjon itt! – A szekér farára mutatott, mire a lány felmászott rá, az utazó pedig előre sétált és egy flaska vízzel tért vissza. – Igyon, kedves!

A fiatal gondolkodás nélkül vette el a butykost és nagy kortyokban nyelte a vizet, mintha csak a homokot oldotta volna le a torkáról.

– Köszönöm! – szólalt meg végül.

– Mit keresett itt? Nem biztonságos az út mellett, egyedül, egy fiatal hölgynek...

– Én... – kezdte, de egyszerűen nem tudta folytatni. Elméje, mintha kiürített szoba lett volna, ahol semmi gondolat nem ragadt meg. Keresett, erősen kutakodott a sarkokban, de egy emléket, még annak töredékét sem találta. – Én – kezdett neki újra –, igazán, nem is tudom...

A férfi ismét megvakarta a fejét.

– Mi a neve kegyednek? Honnan származik?

Újabb hiábavaló kutatás.

– Nem tudom – vallotta be őszintén. Most már, ahogy kezdett az erő visszatérni a csontjaiba, azzal együtt, egy nyugtalanító érzés is beleköltözött. Igazán zavaró, ha az ember nem tud önmagáról semmit.

– Nem emlékszik? – hallotta a türelmes hangot.

– Nem. Semmire.

A férfi állt és elgondolkozott.

– No, sebaj! Itt a tarisznyája, ott volt a fűben ez is. Kukkantson bele, hátha segít valamicskét! Egyébiránt, én Agga Ethalum vagyok. Most éppen amolyan utazóféle.
– Kedvesen a lányra mosolygott, és bíztatóan bökött a zsák felé.

A lány nem firtatta, hogy mit jelent az, hogy most éppen utazó, és hogy amikor nem az, akkor mi. Inkább azt tette, amit az illem megkövetelt. Ez tűnt helyesnek.

– Örvendek, Ethalum úr!

– Szólítson csak Aggának! No, de lássuk, hátha legalább a nevét kiderítjük.

A tarisznya valójában egy vaskos bőrhátizsák volt. A vékony fehér ujjak kioldották a csatot és óvatosan a szekérre ömlesztették a tartalmát. Kisebb-nagyobb üvegcsék gurultak szerteszét. Néhány ruhadarab, pár bőrkötéses könyv, valami bőrtok, edények és temérdek vászonba csomagolt illatos valami került még elő.

Az illat valamiért magabiztossá tette, és máris egy emlékkép villant lelki szemei elé: zöld levelű illatos növény, és a kép után a neve is. Ez az ora, szaladt át a fején.

Áttúrta a holmiját és elégedetten állapította meg, hogy minden gyógynövényre pontosan emlékszik, és arra is, hogy mire lehet azokat használni. A fiolák, üvegcsék tartalmát illatról is megismerte, habár mind jelölve volt. De semmi más a holmijából, nem volt ismerős. Sem a könyvek – amikről kiderült, hogy feljegyzések, valószínű, hogy az övéi, bár a kézírás alapján csak az egyikről tudta ezt biztosan állítani –, sem a ruhák és a többi hétköznapi ingóság. Mintha valaki más holmijában turkálna. Csak az átható gyógynövényillat volt az, amit ismert. Az minden kétséget kizáróan hozzá tartozott.

A két könyvet a kezébe vette, és ezúttal tüzetesebben is megvizsgálta. A férfi addig türelmesen várt, és őt nézte. A tartalmukat tekintve hasonlítottak: az egyik, egy herbárium lehetett, a másik is részben, de abban gyógyítási technikák is szerepeltek. Belelapozott, azonban nem bukkant semmi nyomra, a személyazonosságát illetően. A könyvekről annyit tudott megállapítani, hogy nem ugyanaz az ember írta őket. Sóhajtott egyet, aztán félredobta a köteteket. Áttúrta a holmikat még egyszer, de csak semmitmondó használati tárgyak voltak. A férfi kíváncsi szemébe nézett.

– Na? – kérdezte Agga érdeklődve.

– Semmi. Ezek itt mind gyógynövények, gyógyszerek. De a személyes holmik... Csak holmik – felelte tárgyilagosan.

– Értem. Akkor hogyan tovább? Azt látom, hogy kegyed is utazó, egészen biztosan nem a faluból származik – bökött fejével az út, szekér mögötti irányába. Majd folytatta, amikor látta, hogy a lány nem érti, hogy az állítását mire alapozta. – A ruhája, hogy is mondjam, túl praktikus a falusiakéhoz. Kifinomultabb is.

Gyors pillantással felmérte öltözékét. Egyszerű barna bőrcipőt viselt, kissé kopott volt, de finoman kidolgozott. Ez egészen biztosan az ő lábára készült. Gesztenyeszínű szövetnadrágja fölött sötétzöld kaftánt viselt, a szegélyén aprólékosan kidolgozott hímzéssel. Szépnek találta, de semmi egyéb érzelmet nem váltott ki belőle. Porszürke köpenyét pedig drága anyagból varrták, ezáltal erős volt, mégis könnyű.

Valóban, minden ruhadarabja egyszerűnek, de praktikusnak tűnt, és valószínűleg túl drága is egy földművelő falusinak.

A kaftán belsejében erszényt érzett. Majd később emlékezteti magát, hogy mérje fel a vagyonát.

– Na, mondok én magának valamit! Éppen hazafelé tartok, Iradas tartományba. Ha úgy gondolja, velem jöhet, egészen odáig, vagy ameddig jónak látja. A szekéren ketten is megférünk. – A férfi bátorítóan rámosolygott. – Ennyi orvossággal biztosan valami vajákos lehet, az pedig mindenhol elkél!

Az a jó abban, hogyha az ember gyökértelen, nincs, ami visszahúzza. Bátran ráléphet az útra.

– Köszönöm, Agga. Nagyon sokat segít, pedig nem is ismerjük egymást – Közben az futott át a tudatán, hogy még ebben sem lehet teljesen biztos.

– No, akkor, pattanjuk fel a bakra, és induljunk! Estére Aatunban lehetünk, ott elkölthetünk egy jó vacsorát.

A könyvek kivételével mindent visszatett a zsákba, a köpenyével együtt. Agga a bakon ülve várta, míg ő elrendezkedett és csatlakozott hozzá. A szekér hátuljánál kibontotta az erszényét és gyorsan átpörgette az érméket. Három aranya, kilenc ezüstje és huszonöt vasa volt.

– Rendben, ezzel kihúzom egy jó darabig – nyugtázta, majd visszarejtette a kaftánjába, ügyet sem vetve arra, hogy a pénz értékével nagyon is tisztában volt. A hátizsákot bedobta a szekérbe, aztán a könyvekkel együtt felpattant a bakra. A szekér döcögve elindult, ahogy a két ló nekiveselkedett az útnak.

– Maga mivel foglalkozik, Agga? Kereskedő?
– kérdezte, miközben ujjával a könyv sarkát matatta.

– Kereskedő? Nem! – felelte nevetve. – Sok mindennel foglalkozom. Most éppen információkat gyűjtök egy bizonyos dologról.

– Akkor... – Kicsit közelebb hajolt és bizalmasan kérdezte: – Netalán kém?

– Hát – Agga nevetett –, nem éppen. Tartományi professzor vagyok.

Mint Agga beszámolójából kiderült, a tartományi professzorok nem egyetlen tudományágra specializálódnak, hanem ismereteik meglehetősen szerteágazóak. Tudománnyal és mágiával egyaránt foglalkoznak. Ahogy kivette a szavaiból, az a dolguk, hogy a világon mindenről tudjanak.

Magában mulatságosnak tartotta, hogy a sors két ennyire különböző embert sodort egy szekérre. Őt, aki olyan, akár egy üres lap, és Aggát, aki egy könyvtárnyi tudással bírt. A férfi kellemes útitársnak bizonyult, kifinomult modorral, és egyáltalán nem volt tolakodó.

Így ő, akinek még neve sem volt, hamar megfeledkezett arról, milyen ingoványos helyzetbe került. Együtt nevetett útitársával, hallgatta a történeteket, amit az megosztott vele. Hol az útjairól mesélt, hol pedig a környező településekről, mende-mondáikról.

Egy versike különösen megtetszett neki. Agga szerint nagyon régi, amit az ő gyerekei is szívesen mondogatnak.

Így szólt:

Napnak fia hegyre ment,

Társait keresni,

Kit ott lelt,

Nem volt más, mint Égfi

Holdnővér fák rejtekében rájuk várt,

S ajándékul holdfényből varr ruhát.

Volt még testvérük, Földnek lánya,

őt Víz fia már régóta várja.

Összegyűlnek mind a testvérek,

amikor a becstelenek felzendülnek.

Virágzást hoz, föld és víz gyümölcse, de

rajtuk áll, hogy áldás, vagy bukás lesz-e.

– Ez a versike annyira beleépült a köztudatba, hogy aratáskor, és szüretkor is gyakran eléneklik. Amolyan fohászként a bőségért – folytatta Agga.

– És a Föld lánya találkozott már a Víz fiával?
– kérdezte a lány nevetve.

– Nem, tudomásom szerint még nem. Történetesen a Víz fiát személyesen is ismerem – felelte a férfi, és rákacsintott.

Amikor a faluba értek, már sötétedett, nem akart tovább kérdezősködni. De a hír meglepte, hogy a versikének tényleg vannak élő szereplői, persze amennyiben a férfi tényleg igazat mondott. Egyelőre ebben még kételkedett.

Aatun egy kereskedő falu volt, csomópontja azoknak az utaknak, amelyeknek egyikén ők is jöttek, és amik az ormok vagy a tenger felé tartanak. Ezért rendkívül sokfajta népség megfordult erre. A hegyekből gyakran jöttek írduk, a macskaemberek, meg törpök, de lehetett látni elfeket és más népeket is.

A fogadót Disznópata névre keresztelték, és már sok-sok éve volt menedéke a vándoroknak. Nyüzsgő, de rendkívül kellemes helynek tűnt. A fogadós régi barátja lehetett Aggának, mert már az ajtóban kiszúrta, és a kezében lévő koszos törlőronggyal intett felé. Habár a hely dugig volt, és sokan vártak a kiszolgálásra, Agga mégis elsőbbséget élvezett. A kopasz, éles szemű, kissé mogorva arcú kocsmáros magához intett egy lóti-futi fiút, aki rögvest elrohant, hogy intézze a férfi lovait.

– Korábbra vártalak, Agga! – szólalt meg a kocsmáros recsegős hangján.

– Sevarunban feltartottak. De csak akad még egy kis hideg söröd – kacsintott rá a férfi.

– Az is, és egész forró hírek – közölte szárazon, de a szeme izgatottságról árulkodott.

– Nocsak. – Agga közelebb hajolt hozzá, és kissé halkabb hangon kérdezte, de a lány így is jól értett minden szót. – Trukuból? Igaznak bizonyultak az értesüléseim?
– A kocsmáros nem folytatta, hanem a lány felé bökött a fejével.

– A lányod?

Agga rápillantott és elmosolyodott.

– Nem, nem Lídia! Az útitársam. Igaz is, két szobára lesz szükségünk.

A lány zavartan az erszénye után kutatott, és ahogy kihúzta a kaftánjából, egy finom anyagú zsebkendőt is kirántott vele. Annyira puha

anyagból volt, hogy eddig fel sem tűnt neki, hogy ott van. Mire lehajolt volna érte, már Agga nyújtotta felé.

– Azt hiszem, ezzel megoldódott ez a rendkívül kellemetlen névtelenség is, Tilia.

A zsebkendő szélére ugyanis ez a név volt hímezve. Átvette a finom holmit, egy röpke pillanatig még elmélázott a zsebkendő felett, aztán Agga szemébe nézett és határozottan bólintott.

– Tilia, igen, ez jó név lesz. Akárkié is legyen
– merengett magában.

– A szoba egy éjszakára két vas lesz vacsorával és reggelivel együtt. Meddig marad? – szakította félbe közönyösen a fogadós, ezt a megindító pillanatot.

– Egy éjszakát – hadarta a lány.

– Forró vizet majd visz fel a fiú, csak csengessen neki. – Az öreg ez alkalommal egy hirtelenszőke, bozontos suhanc felé intett a konyharonggyal.

– Nem, nem, hagyja csak! – szólt Agga nagyvonalúan, és már fizetett volna, de a lány megfogta a kezét.

– Kérem, ne, már így is annyit tett! És ha megengedi, vacsoránál szeretném majd meghívni a ház legjobb sörére.

Agga jókedvűen felnevetett.

– Ám legyen!

Tilia átnyújtotta a pénzt, azután a kulcsot magához véve, a kocsmáros útbaigazítása után, a szobájába igyekezett. Kitikkadt testére por tapadt, ezért minden porcikájával vágyott egy alapos tisztálkodásra. A szobájába érve egyből csengetett is vízért. Hallotta, amikor a szomszédos helyiségben a fiú megtöltötte a dézsát.

A berendezés egyszerű, de kényelmes volt. Mindössze egy ágy, egy asztal székkel és egy kis komód állt benne.

Minden tiszta és rendezett volt. Azt pedig igen pazarnak találta, hogy külön helyiség is akadt a mosakodásra.

– Kész a fürdő, naccsád! – kiáltott át a fiú.

– Köszönöm! – szólt vissza, és amikor hallotta, hogy a fiú bezárta maga után az ajtót, átment a fürdőhelyiségbe. A szoba közepén nagy dézsa állt, az asztalon pedig egy tál kancsóval. Az asztal fölött tükör lógott, ami a gőztől teljesen bepárásodott. A fogason tiszta törölközőt is talált. Kinyitotta az ablakot, és beengedte a nyárközépi est illatos levegőjét. Friss fuvallat lengedezett. A törölközővel letörölte a tükröt, majd hosszasan farkasszemet nézett a saját ismeretlen tükörképével.

– Tehát te vagy Tilia – tűnődött, és szemügyre vette ovális, naptól kipirult arcát, sötét szemöldökének ívét, sűrű szempilláit, telt ajka görbületeit, valamint zöld vagy barna szemének – ezt nem tudta biztosra megítélni a lámpa gyenge fényénél – nyílt tekintetét. Végül pedig kócos, loboncos haját szemrevételezte, és elfintorodott.

– Ezzel kezdeni kell valamit – állapította meg tettre készen.

Visszasétált a szobába, kibontotta a hátizsákját, és egy üvegcsét szedett elő, zavaros zöldes folyadék úszott benne.

Kibújt a ruháiból, de nem rendezgette el, csak a székre hajigálta őket, majd a fürdővízbe mászott és a feje búbjáig elmerült benne. A haját megsikálta az üvegcse bódító, levendula illatú tartalmával. Hosszú percekig a dézsában ejtőzött, egészen addig, amíg a víz ki nem hűlt.

A viseltes ruháit kimosta, és kiteregette egy erre a célra feszített madzagra. Haját megfésülte, és hagyta nedvesen a hátára omlani. Az ágyán ült felöltözve, és az ingóságait vette leltárba.

A zsebkendő akadt a kezébe, és a hímzést nézegette, majd végigsimította az ujjával. Azon tűnődött, vajon ki készíthette neki. Mert ugyan nem volt tisztában saját képességeivel, de azt biztosan érezte, a hímzés nem tartozik az erősségei közé.

Merengéséből hangos kopogtatás zökkentette ki.

– Jön vacsorázni, kedves? Vagy már lepihent?

Agga volt az.

– Egy pillanat és megyek! – kiáltott vissza, és sebtében visszahányta a holmikat a táskába. Gyorsan leellenőrizte, hogy zárva van-e minden ajtó és ablak. Úgy gondolta, nem árt az elővigyázatosság, majd erszényét magához véve csatlakozott a férfihoz.

Agga nem váltott ruhát, de megmosakodott, mert kellemes szappanillat lengte körül. Tilia úgy vélte, hogy amíg ő a szobájában volt, Agga beszélt a kocsmárossal. Úgy tűnt, volt mondandójuk egymásnak.

A férfi a vacsorához a fogadó udvarán lévő asztalokhoz vezette. A kertben is nagy volt a forgalom. Egymást kerülgették az emberek és a személyzet, akik megrakott tálcákkal igyekeztek a vendégek óhajait teljesíteni. Az udvar közepén egy nagy tölgyfa állt és eköré rendezték az asztalokat. A fényt gyertyák sokasága és az ágakról itt-ott lelógó lámpások adták. Agga a fa túlsó oldalán foglalt neki helyet. Innen látszott a hold és a hátul elterülő gyümölcsös.

– Jó híreket kapott? – kérdezte, amikor már elhelyezkedtek, és a vacsorájukat várták.

– Nem igazán. De számítottam rá – felelte Agga komoran.

– Ne faggassam, igaz? – kérdezte, miközben elnézte, ahogy a férfi egy levelet morzsolgat az ujjaival, amely a mellettük lévő fáról eshetett az asztalra. Közben fúrta az oldalát a kíváncsiság, miféle titkos dolgokkal foglalkozik a férfi. De nem mert kérdezősködni. Agga olyan tapintattal kezelte, nem ronthatja el kialakuló barátságukat okvetlenkedéssel.

– Túl sok fül van itt – felelte –, de hosszú az út még Iradasba, addig majd egy s mást elmondhatok.

Agga észrevette a lány éhes tekintetét, és ő sem akarta elrontani ezt az ígéretes kapcsolatot. Életbe vágóan fontos volt ugyanis, hogy a lány vele tartson a városba.

– De beszélgessünk addig másról – terelte el szót.
– Holnap a piactérre megyek feltölteni a készleteimet, ha akar, elkísérhet. Segíthetne a gyerekeimnek ajándékot választani. Tudja, mindig viszek valami kis vásárfiát az útjaimról. Fiatal lányok, talán kegyed hamarabb talál valami nekik tetszőt.

– Nem ismerem őket, nem igazán tudom, mit szeretnek. De szívesen segítek, ha tudok – egyezett bele készségesen. – Azt hiszem, nekem is szükségem volna néhány holmira – tette még hozzá.

– Rendben, akkor holnap reggelivel kezdünk, azután a piac, és még kora délelőtt jó volna útnak indulni. Attól tartok, egyre sürgetőbb, hogy hazaérjünk... – Ezt már csak, mintha magának mondta volna.

Tilia hosszasan figyelte a férfi gondterhelt arcát, mivel nem akarta faggatni, inkább körülnézett a kertben. Nagyon hangulatosnak találta a fényeket és az öreg fát a holdfénnyel együtt.

A fogadóban látszólag mindenkinek jó kedve volt, jó ízűen ettek, ittak. Ha valami nyomasztotta is őket, eltették későbbre a gondokat. Tilia szerint a hely varázsa épp az egyszerűségéből fakadt. Nem kellett az embernek feszengenie, csak hátradőlve élvezte a lágy szellőt és a társaságot. Még Agga is felderült, amikor egy törp rázendített egy ritmusos kocsmadalra, amihez többen is csatlakoztak. Ő mosolyogva figyelte, hogy Agga a lábával követi a ritmust.

A vacsorájuk tényleg jó volt – a szó nem lekicsinylő formájában. Sült húst ettek zöldséggel és gyümölccsel; az étel bőséges, ízletes és laktató volt. Egy-egy kupa sörrel mondtak köszöntőt.

– Az új útitársakra! – emelte kupáját Agga.

– Az új útitársakra! – csatlakozott hozzá Tilia is.

Nem sokkal ezután nyugovóra tértek. A vacsora meg a sör elálmosította őket, és az egésznapi szekérút után mindketten örültek, hogy végre lepihenhettek.

Tilia álmában szorító feszültséget érzett. Egy tágas, fehérre meszelt szobában állt. A napfény csak úgy dőlt be a nagy üvegablakokon, fényárban fürösztve a kék pokrócokkal letakart bársonykanapét. A szoba egy családi ház nappalija lehetett, minden ízében gondosan berendezve, és jól láthatóan be is lakva. Egy elgurult labda árválkodott a kanapé alatt, egy képeskönyv az asztalkán, egy fél pár harisnya a karosszék karfáján. Sötétzöld levelű növények mázas cserepekben hajladoztak. A komód tetején csipketerítő, azon karcsú vázában friss virágok voltak. Állt még ott egy dohánytartó szelence, meg fényes pipa is, és valami furcsa lámpaszerűség. Tarka szőnyegek hevertek a fényes fapadlón. Az egész olyan lakályos volt a sok kis apróságtól, szinte élt a szoba.

Mégis egyre jobban érezte a feszültséget, a levegő szinte vibrált. Megfordult és kiment a szobából. A folyosó végén egy magas, vékony nő az ajtókeretnek támaszkodva nézett be egy szobába. Neki háttal állt, ezért nem láthatta az arcát, csak sötét, kontyba fogott haját, és a kezét, ami egészen elfehéredett, annyira kapaszkodott az ajtófélfába. Úgy állt, mintha a lábai erőtlenek lennének, és a kezével tartaná magát meg. Tiliát egy szörnyen nyomasztó érzés szállta meg. Aztán váltás. Ugyanez a nő most az asztalnál ült, arcát remegő kezeibe temette.

– Ella, várjuk ki, hátha a kúra meghozza a hatását. Most nem adhatod fel! – A hang az ablak mellett álló pocakos férfitól jött, szeme mélyen ülő, arca bánatos. A haja ugyanaz az árnyalat volt, mint a nőé. Tilia most a nő felé fordult.

– Ed, te nem is sejted, mennyire kétségbe vagyok esve – mondta elfúló hangon. Könnyeit kézfejével törölte le, majd nagy, barna szemével keményen a férfira nézett.

– Ha tudnád, ez már hányadik kúra, hányadik orvosság. És hiába a legdrágább főzet is, mindig ugyanaz a vége. Egy ideig jó, aztán... Pedig tudod, hogy a fiú mindent megad neki, mégis... – Mély lélegzetet vett, hogy visszatartsa könnyeit, azután folytatta: – Attól tartok hamarosan eljön az a nap, amikor már... amikor már...
– De nem tudta befejezni, elgyötört arcát ismét a kezeibe temette. Tilia szerette volna megölelni, és megmondani neki, hogy minden rendben lesz, szerette volna megnyugtatni, de ismét váltott a kép, és már nem volt ott a nő. A piaci forgatag közepében álltak Aggával, és próbálta lebeszélni egy csúnya varjú babáról, amit a legidősebb lányának akart megvenni.

Reggel nyomottan ébredt, fáradtan dörgölte a szemét. Azonnal eszébe jutott az álma és a két alak. Talán nincs jelentősége, talán csak egy egyszerű álom volt. Vagy lehet, hogy a múltja egy darabkája, egy emlék? Bár az álmában nem volt aktív szereplő, csak megfigyelt.

Próbálta rendezni csapongó gondolatait, és meggyőzni magát, hogy nincs jelentősége. De valahogy az a szorító érzés a gyomrában nem akart elmúlni. Igazán bosszantó volt. Hosszas őrlődés után arra jutott, hogy nem foglalkozik vele túlságosan, hiszen, ha egy emléke tért is vissza, nem tud vele mit kezdeni, míg a teljes kép össze nem áll. Akármi is történt, akárki is legyen, vagy volt a múltban, az élete nem állt meg, neki így is, úgyis, tovább kell élnie. Ha majd valaha visszanyeri az emlékezetét, azzal ráér akkor foglalkozni. Most az, aki, és azzal kell dolgoznia, amije van. A képességeire, a megérzéseire kell hagyatkoznia.

Ebben a szellemben ment reggelizni, de épp csak pár falatot evett, már elment az étvágya és csak turkálta az ételt. Pedig a reggelire se lehetett panasza. Sült szalonnát és tojást kapott friss cipóval. Agga ezzel szemben mindent megevett, még a tányérját is fényesre törölte a kenyér sarkával.

– Na, ez jó volt! – Hátradőlt, és két kezét kerek pocakjára tette. – Magának nem ízlett, kedves? – fixírozta a lány szinte hiánytalan reggelijét.

– De, csak ma reggel valahogy nincs étvágyam – tolta el maga elől a tányért.

– Na, majd bánja egy pár óra múlva. No, de akkor induljunk, sok a dolog! – Agga sietve feltápászkodott.

Tilia azért elrakta a cipót, azokra az időkre, amikor elkezdené bánni a kihagyott reggelit.

A szekérbe már bekötötték a lovakat és útra készen álltak. A piac csak pár sarokkal arrébb volt, de messziről lehetett hallani a hangzavart. Mindenféle állat vijjogása, nyekergése, kiabálása, kántálása és különböző szerkezetek kattogása, pöfögése, tartós zsivajt eredményezett. A nap csak egy-két órája lehetett fent, itt mégis akkora volt az élet, mintha az egész falu idesereglett volna. Ami így is lehetett, mert mindenki időben akart érkezni, hogy a legjobb üzletet köthesse.

Sokféle árust lehetett látni. Lauronok, a gyíkemberek színes izgő-mozgó csecsebecséiket kínálták. A pékek kalácsokat és cipókat, a koboldok sajtokat és szalámikat árultak. A törpök fegyvereket és mindenféle fém harci és hétköznapi felszereléseket, más lauronok szőtteseket, bort, szekeret, tyúkokat, disznót, fazekat, nyalánkságokat, fejfedőket próbáltak rásózni az érdeklődő járókelőkre. És így tovább, amíg a szem ellát.

Tilia egy íjat, vesszőket és egy tőrt készült vásárolni.

Azt még nem tudta, hogy az íjjal tud-e bánni, de ha enni akar, majd megtanul. Nem akart mindenben Aggára támaszkodni. Hasznos útitárs, nem pedig kolonc akart lenni.

Némi száraz élelmiszert közösen vettek, mivel Agga szerint innen már csak két nap szekérrel a cél, így ekkora útra nem kellenek nagy készletek.

A férfit láthatóan a különlegességek érdekelték a piacon, amikhez máshol nem juthat hozzá. Viszont Tilia azt el sem tudta képzelni, hogy egy pörgő-forgó, ugrabugráló, gőzt pöfögő szerkezet mire kellhet neki.

Mindenesetre heves alkudozásba kezdett érte az egyik kobolddal.

Amikor sikerült lealkudnia egy vasra és három bronzra, őszinte örömmel az arcán mutatta Tilia felé, mivel érezte, hogy ez az akciója némi magyarázatra szolgál, így lelkesen belefogott.

– Tudja, ez a fiamnak lesz. Rajong mindenért, ami, hogy is mondjam, működik. Fiatal még, de kivételes érzéke van a szerkezetekhez. Mindent szétszerel, és újból összerak.

– Áh, értem! – nevetett Tilia. – Biztosan tetszeni fog neki.

– Igen, vele könnyű dolgom van, de a lányokkal…
– Zavartan elnevette magát, miközben megvakarta a tarkóját.

– Majdcsak találunk nekik is valamit – nyugtatta meg. – Mennyi idősek?

– Lídia tizenkilenc, ő a legidősebb, aztán Emma hat és Rosie hároméves.

Rá kellett döbbennie, nagyon is nehéz úgy ajándékot venni, hogy közben fogalma sincs arról, mit szeret az illető. Számos bódé végigjárása után végül vettek Lídiának egy kék, apró virágos hajtűt, Emmának egy képeskönyvet, Rosie-nak pedig egy zenedobozt.

Mindegyik tárgynak akadt valami különlegessége
– nem egyszerű, hanem megbűvölt holmik voltak. A hajtű például változtatta a színét. Az, mondjuk nem derült ki, minek a hatására, de majd a gazdája kideríti. A képeskönyv hangokat adott ki, ha a szereplő például az erdőben jár, lehet hallani a fák susogását, és a bokrok közt megbúvó állatok hangját. Még Tilia is élvezettel lapozgatta. A zenedoboz titkát is majd Rosie-nak kell felfednie, mert az árus szerint nappali fénynél nem látszik.

Agga még vett a feleségének egy halványlila vállkendőt, és jelezte, hogy ő készen van a vásárlással. Tilia éppen egy vadásztőrt nézegetett, amikor Agga mellé lépett. Felkészült rá, hogy a férfi megpróbálja lebeszélni, hiszen vele lesz az utazás alatt, neki pedig bizonyára van ilyen holmija.

– Tőrt készül venni? – kérdezte kíváncsian.

– Igen, vadászathoz jól jöhet.

– Értem, egy jó késsel minden könnyebb. Fontos az is, hogy meg tudja védeni magát. Viszont akkor ne ezt válassza, hanem azt! – Az a kés, amire a férfi mutatott, sokkal nőiesebb volt, nem mintha a tőröknél ez lényegi kérdés lett volna. Kisebb, nem olyan vaskos, a pengéje enyhén hullám alakú, tűhegyes véggel. A markolata valami fém lehetett. Ehhez nem értett. Kézbe véve meglehetősen könnyűnek találta.

– Jó lesz – mondta.

– Ha megengedi, alkudnék én rá, addig ott szemben talál íjat.

– Rendben, köszönöm!

Az íjvásárlás könnyen ment: kiválasztott egy megfelelő erősségű, utazáshoz praktikus, nem túl hosszú íjat, amellyel lóról is lehet lőni. Nem mintha lenne lova, de még jól jöhet.

Jól van, elméletben nagyon ment, kíváncsi vagyok, használni is tudom-e – morfondírozott, közben Agga mellé lépett és átadta a kést egy bőrtokban.

– Mennyi volt az ára?

– Tíz bronzra sikerült lealkudni – büszkélkedett a férfi.

– Nahát, jól láttam, hogy harmincötért árulta?

– Igen, de annyit mondhatok, hogy az árus sem igazán tudta az értékét. Annál jóval többet ér. És ezeknek a késeknek van egy trükkje. Vadászathoz is fogja tudni használni, de ezek direkt önvédelmi kések. A tok nem is igazán kell, mert ez rugós így könnyen a ruhaujjba, köpenybe lehet rejteni, majd megmutatom, illetve azt is, hogyan lehet gyorsan elővenni. Az nagyon fontos.

– Nagyon köszönöm, Agga! És miért olyan értékes?

– Azért, mert ezt az ötvözetet nem sokan használják. Rendkívül erős, és nem korrodálódik, az élét is tartja. De, ami igazán értékessé teszi, hogy ehhez mágiát lehet kapcsolni. Szerencsénk volt ezzel az árussal, lehet, hogy a szőnyegekhez nagyon ért, de a késekhez nem. Már akkor tudtam, amikor megláttam a tokot – nevetett Agga.

– Azt mondta, hogy ért a mágiához. Hozzá tudja csatolni? – kérdezte, mert habár nem sok ismerettel rendelkezett a mágia használatáról, úgy gondolta, egy varázslattal megerősített eszköz csak hasznára lehet.

– Sajnos ehhez a fajta mágiához nem sokat konyítok. Magas fokú kristálymágia kell hozzá. Tudok róla ugyan valamicskét, de csak kontár vagyok ebben a szakágban. De Iradasban ismerek valakit, aki a kristálybűvölés mestere. Addig meg gondolja ki, milyen tulajdonságot kapcsolna hozzá!

Tilia kifizette érte ezt a jelentéktelen összeget, azután a szekérrel végre elindultak a faluból.

Az utat egy darabig fák szegélyezték, így kellemes árnyékban haladhattak, de ahogy a nap egyre magasabbra került, a fák is eltűntek. A tikkasztó hőség kezdett elviselhetetlen lenni. A világ bolondjának érezte magát. A kaftánja ujját felkötötte, hogy legalább a ruha ne melegítse, de úgy meg a nap égette.

Agga a szekér falának támasztott egy keretet, amire ponyvát húzott, így a fejüket nem tűzte a nap.

– Nemsokára pihenőt tartunk. Nem messze van egy hely, ahol máskor is le szoktam táborozni.

A lány elcsigázottan bólintott. Közben egyfolytában az járt a fejében, hogyan lehetett annyira ostoba, hogy nem gondolt egy vékonyabb öltözetre.

Valóban nem volt messze, amikor letértek az útról, és egy vékony erdősáv fái között rejtőztek el a nap sugarai elől. Itt sűrű és zöldellő volt a növényzet.

Mielőtt látta volna, már tudta, hogy egy folyó vagy tó felé közelednek, mert a víz szagát messziről lehetett érezni. A szekér hamarosan meg is állt egy füves részen, ahol fűzfák hajladoztak. Több helyen is látták tűzrakó helyek maradványait. Ahol letáboroztak, egy rövid szakaszon homokot mosott ki a víz.

– Itt olyan két-három méteren be lehet menni, ott még elég sekély a víz, de távolabb nem érdemes, mert nagyon erős a folyó sodrása. Ez egyébként a Varlun egy mellékága. A Varlun Iradasban ered. Fenséges folyó. De majd meglátja!

Ez szinte könnyeket csalt a szemébe. Felhevült teste másra sem vágyott jobban, minthogy elmerüljön a hideg vízben. Agga a szekérben kotorászott, és egy botot vett elő, ami egymásba csúsztatott elvékonyodó elemekből állt, és amikor teljesen kinyitotta, megvolt vagy három méter.

A lány értetlenül tanulmányozta a furcsa tárgyat, mire Agga elnevette magát.

– Ez a születésnapi ajándékom – fejtette ki, miközben egy vékony madzagot fűzött át az elemekre erősített karikákon, aminek a másik vége egy furcsa orsóra tekeredett.

– Ez egy halász bot. Ez az egyik hobbim. Iradasban sok jó hely van, ahol lehet halászni. Leo, a fiam azt mondta, tudna rajta fejleszteni, de nem engedtem neki, hogy szétszerelje – mosolygott. – Én elmegyek, arrafelé belógatom a botot, maga nyugodtan frissüljön fel addig. Utána esetleg próbálja ki az íját, sok madár van errefelé, ami megbújik az aljnövényzetben. Amelyikünk előbb fog valamit, annak a zsákmányát esszük meg ebédre. Nyugodtan felfoghatja versenynek is – vigyorgott. – Késő délutánig úgyis itt kell maradnunk, mert ez a meleg a lovaknak sem tesz jót.

– Rendben, bár ne számítson vadhúsra. – A lány zavartan dörzsölte a tarkóját. – Nem biztos, hogy tudom használni az íjat.

– Hát akkor kétségkívül én fogok nyerni. – Az öreg kacsintott, majd hátat fordítva Tiliának és elindult a part mentén.

Kibújt a nadrágjából, a kaftánjából, és az alsó ruhájában sétált be a vízbe. Hideg volt, de pár perc múlva megszokta. Ugyan elmerülni nem tudott benne, mert azon a részen, ameddig biztonságosan bemehetett, csupán jó térdig ért a víz. De ez is elég volt ahhoz, hogy megmosakodjon és lehűtse magát. Fejét belehajtotta a vízbe és a haját is bevizezte. Szinte hallotta a sercegést, amikor a hideg víz a forró fejbőréhez ért.

A fürdő után fürgén felöltözött, majd elővette az íját. Elmerengett rajta, vajon miért ezt a típust választotta. Miután gyakorlott mozdulatokkal felajzotta, már kétsége sem volt, hogy tudja használni. Mintha a mozdulatsor a testébe égett volna.

Bevetette magát az erdő sűrűjébe, figyelve arra, hogy egy irányt tartson, nehogy eltévedjen.

A talpa alatt folyamatosan megroppant egy ág, megzizzent az avar, hiába próbált hangtalanul osonni. Ezért inkább egy bokor fedezékébe húzódott, és kivárt. Tudta, hogy a bozótos kedvelt búvóhelye a madaraknak, és ha vár, előbb vagy utóbb fel fog bukkanni valami apró vad.

Guggolva pásztázta a bokrok tövét, az avart. Nagyon kellett figyelnie, mert a fák árnyékában, az aljnövényzetben rendkívül jól el tudtak rejtőzni ezek az állatok.

Időnként mintha látott volna a szeme sarkából mozgást, vagy hallott volna neszezést, de volt, hogy egy elröppenő énekesmadár zajongott, máskor a szeme tréfálta meg. Elég ideje gubbasztott már, amikor úgy döntött, hogy másik helyet keres. A lábai egészen elzsibbadtak, de mielőtt mozdulhatott volna, egy apró, barna foltos madár bújt elő egy bokor aljából. Az avarban turkált, és láthatóan nem vette észre a lányt.

Elöntötte az izgalom. Kissé felemelkedett, lélegzet-visszafojtva vesszőt illesztett az íjra. Közben magában imádkozott, hogy ne csapjon zajt. Célzott és lőtt. Elszalasztotta.

A madár villámgyorsan tova repült. Zsákmányt ugyan nem ejtett, de elégedetten látta, hogy csak egy kicsivel vétette el. Legközelebb biztosan nagyobb szerencséje lesz. Elindult begyűjteni a nyílvesszőjét, közben sikítani tudott volna az érzéstől, ahogy a vér visszafolyik a lábaiba. Nem állt tovább lesben, mert ha fogna is valamit, már nem lenne idő elkészíteni. Kissé csalódottan indult vissza, mert a versenytől egészen fellelkesült, és magában eltökélte, hogy nyerni fog.

Így csak remélhette, hogy Agga legalább fogott valamit. Visszafelé viszont szemet szúrt neki valami, amit már befele az erdőbe is észrevett, csak akkor nem foglalkozott vele. Egy helyütt a fa törzsét élénk sárgás-narancsos, fodros gomba nőtte be. Íját a vállára akasztotta, felfogta a ruhája alját, mint egy kötényt, és abba pakolt egy jó adagot a fiatalabbnak látszó gévagombából, azután visszament a táborba.

Legalább nem üres kézzel megyek – gondolta.

A férfi már a halak pucolásával volt elfoglalva, és tüzet is rakott.

– Hát, azt hiszem, most maga nyert – ismerte el a vereséget.

– No, nem járt szerencsével? – kérdezte, közben egypár pikkelyt lepöckölt a karjáról.

– Sajnos nem – felelte, és leszórta a gombákat a tűz mellé. – Elszalasztottam.

– Mire ment?

– Nem tudom a nevét, de barna tolla volt, olyan, mint egy farönk. Kicsit foltos, gömbölyded, de nagyon gyors, és körülbelül ekkora volt – kezével egy jó kilós cipó méreteit mutatta.

– Az alighanem szajkó lehetett. Ne hibáztassa magát, az egy tapasztalt vadásznak se könnyű zsákmány. De úgy nézem, azért nem adta fel a versenyt – fejével a gombákra bökött. – El tudja készíteni?

– Ha kapok pár hozzávalót, azt hiszem, igen.

– Természetesen, vegyen a szekérről, ami tetszik.

Kiválogatta, amire szüksége volt, gondosan lemosott mindent. Agga felállította a tűz fölé a háromlábú állványt, amire ráakaszthatta az edényt. Füstölt szalonnát pirított, azon aprított hagymából, a gombából és egy kevés burgonyából ragut főzött. Agga a halakat besózta, majd nyárson a parázs felé tűzte. Kettőjük szerzeményéből kiadós ebéd kerekedett, és megegyeztek egy döntetlenben.

Amikor a nap már lejjebb ereszkedett, összepakoltak. Agga sürgette az indulást, mert mihamarabb el akarta érni a határt.

– Lehetséges, hogy sötétedés után is kell majd mennünk egy keveset, de nyugodtabban aludnék, ha már az iradasi őrszemek őrködnének felettünk.

– Nem biztonságos ez az út?

– Attól tartok, nem mondhatom biztosra, hogy az. Ez az egyik oka annak, hogy most úton vagyok. De a határtól már nincs mitől félnünk. Nem hiszem, hogy arra a területre merészkednének...

– Kiktől tart pontosan? – kérdezte.

– Berguonoknak hívják őket. Mocskos egy bagázs. Nyugati zsoldosok, rablóbanda. – Látszott a férfin, hogy megvetéssel keveredett undorral gondol rájuk.

– És miből gondolja, hogy pont errefelé lesznek?

– Nem tudom, de keresnek valamit, és egy héttel ezelőtt láttak pár gyanús alakot Aatunban. Csak remélni tudom, hogy nem futunk velük össze.

– Most nem nyugtatott meg – szólt nevetve.

– Jaj, kedvesem, bár megnyugtathatnám! De azért résen vagyok, ne gondolja, hogy nem. Az ebédünket is azért költhettük el nyugodtan. A kedvenc helyeimet mindig mágiával biztosítom, menedékeket készítek. Az a folyóparti tábor már nagyon régóta az egyik ilyen menedékem.

De a következő csak Iradas határán belül lesz.

– Nem tud újabb menedéket varázsolni?

– Tudok, de hosszas előkészületet igényel, nem megy egyik percről a másikra.

– És ennek a tartománynak az ura nem küld őrszemeket?

– Ennek a tartománynak nincs ura. Ez a senki földje, vagy éppenséggel mindenkié. Aatunban azért is volt olyan sokfajta nép. Tudja, nem minden tartományba engedik be a kevert fajokat.

– Iradas is ilyen?

– Nem! Dehogy! Iradas éppen azért olyan virágzó, mert sokféle kultúra érvényesül benne. Bár igaz, ami igaz, túlnyomó részt elfek és emberek lakják. De azért előfordul ez is, az is.

– Nem gondoltam, hogy bárhol kirekesztik a kevert fajokat. Aatunban nem tűntek olyan veszélyesnek.

– Ó, hát ez nem is arról szól! A kirekesztést mindig az kezdi, aki magát felsőbbrendűnek érzi másoknál. A kevert fajoknak ugyanúgy van létjogosultsága, mint az elfeknek vagy a törpöknek. Mind ugyanúgy a Láng alkotásai vagyunk. Az ő népeiknek is lenyűgözőek a képességei, amiből, ha együtt élnénk, mind csak tanulhatnánk!

– Örülök, hogy maga így gondolkodik – jegyezte meg mosolyogva Tilia.

– És maga, hogy gondolkodik, kedves?

– Én nem a fajokat látom, hanem az életet, a lángot. Amit mind ugyanazért kaptunk. Mind gondolkodunk, cselekszünk, élünk, halunk.

– És kegyed szerint mi az, amiért mind kapjuk a lángot?

– Azért, hogy bejárjuk az utunkat.

– És megtaláljuk a céljainkat? Érdekes gondolat...
– merengett el az öreg.

– Nem. A cél mindenkinél a halál, az út a fontos, az élet. Végül mind ugyanott végezzük, nem igaz?

– Hát azért nem mindenki – mondta Agga.

– Hogy-hogy? Semmi sem halhatatlan a földön
– nevetett a lány. – Mind a körforgás részei vagyunk.

Agga komolyan nézett rá.

– De hisz vannak halhatatlanok.

– Dehogy – jelentette ki Tilia, bár maga sem tudta, miért annyira biztos ebben.

Vannak dolgok, amiket úgy érzett, a lényéhez tartoznak, amik egyszerűen nem megkérdőjelezhetőek. Mint ahogy ismerte az összes növény nevét, ha körülnézett. Biztosan tudta, mik azok. Így volt biztos ebben is, mintha ez lenne a világot tartó egyik pillér. Egy törvény. Ami él, annak halnia kell.

– De hát a próféták halhatatlanok – kötötte az ebet a karóhoz, de Tilia látta, hogy a férfi szeme furcsán csillan, látta a zavart az arcán. Mintha egy lepel hullott volna le előtte, és nem tudná, mihez kezdjen a látottakkal.

– Nem tudom, hogy ők kik – vallotta be Tilia. Nehezen igazodott ki magán. – De a körforgásnak ők is a részei. A szabály az, hogy az életet mindig a halál követi. Kivétel nincs – úgy mondta ki, mintha ezzel mindent megmagyarázna. Nevethetnékje támadt, ha arra gondolt, hogy ezt bárki kétségbe vonja.

Agga hirtelen felé kapta a fejét.

– Szabály?

Tilia is kicsit meghökkent azon, hogy a férfit ez ennyire feldúlja.

– Honnan tudja ezt ilyen biztosra, Tilia?

– Onnan, ahonnan tudom, hogy a nappalt éjszaka követi, az éjszakát pedig nappal. Mert így működik a világ. Egyszerűen csak tudom.

Agga hosszasan nézett a szemébe. Zavarba ejtően hosszú ideig. Tilia elfordította a tekintetét.

Végül Agga szólalt meg.

– Kérem, Tilia, ezekről a dolgokról ne beszéljen másnak. Baja származhat belőle. Erről a szabályról, meg a prófétákról.

– Miért? Valami rosszat mondtam?

– Majd meg fogja érteni, addig is kérem, ne mondjon erről semmit. Iradasban, és a világon mindenki feltétlenül hisz a próféták halhatatlanságában.

– Ezt nem értem... – mondta ki végül.

– Tudom, de majd megérti. Ha itt lesz az ideje, mindent elmagyarázok. Kérem, bízzon bennem és ígérje meg, hogy amíg el nem jön az ideje, addig elfelejti ezt, és úgy tesz, mint mások is.

Bólintott, de úgy érezte, hogy valami nincs rendben. Hogy ez nem helyes. De Aggában kezdetektől fogva megbízott, szinte ösztönösen. Ha azt kéri, tegyen így, hát megteszi. De kezdte szörnyen érezni magát, hogy nem volt egy kapaszkodó az életében. Se múltja, se bizonyosságai. Agga észrevehette a vívódását, mert bátorítólag megpaskolta a fejét.

– No jól van, jól van. Ne törje annyit a kobakját. A világ azért nem fordult ki a sarkaiból.

Vajon ezt ő is így gondolja? – merengett, miközben látta az öreg mosollyal palástolt küzdelmeit.

Sokáig csendben utaztak, Tilia felhagyott a tűnődéssel, mert szerfelett nyomasztotta, és azon kapta magát, hogy egy ideje már a versikét mondogatja magában.

Napnak fia hegyre ment,

Társait keresni,

Kit ott lelt,

Nem volt más, mint Égfi...

A versike valamiért megnyugtatta, lehet, csak azért, mert amíg ezt mondogatta, elfelejtkezett minden másról. A kétségekről, a bizonytalan múltjáról, a még bizonytalanabb jövőjéről, a rájuk leselkedő veszélyről, a szomorú nőről, akinek az emléke és a félelmei egész nap ott lebegtek a lány fölött.

... Holdnővér fák rejtekében rájuk várt,

S ajándékul holdfényből varr ruhát.

Volt még testvérük, Földnek lánya,

őt Víz fia már régóta várja...

Agga hangja zökkentette ki.

– Pillanatokon belül átlépjük a határt – tétovázott egy kicsit, majd folytatta: – Üdvözlöm Iradasban, a folyó tartományában! – Arcán most megkönnyebbült mosoly húzódott, igazi, meleg, örömteli mosoly.

– Akkor most már biztonságban vagyunk?

– Igen. Még Aatunból küldettem előre egy futárt a hírrel, hogy érkezünk, és az őrszemek fokozott figyelmét kértem.

– Remélem, a futár is célba ért – jegyezte meg óvatoskodva.

– Az én futárom, senki fia, ki nem szúrja! – jelentette ki magabiztosan. – De látom, kedvesem, hogy óvatos! Nagyon helyes! Nagyon helyes!

– Ne haragudjon a kérdésért, de a maga kérésére őrszemeket küldenek?

– Nem látszik, de én egy igen jelentős személy vagyok – mondta Agga kidüllesztett mellkassal és egy csibészes mosollyal.

Amikor a menedékre értek, mindketten megkönnyebbültek. A férfin is látszott, hogy nem annyira merev, mint az utolsó métereken. Az elcsigázottságtól fásultan építették fel a tábort, gyújtottak tüzet, készítették el a vacsorát. Agga egy sűrű levest főzött, zöldségekből és füstölt húsból.

Tilia a tűz mellett ült és figyelte, hogy táncolnak a lángok. Szinte égette az arcát a forróság, de nem mozdult, csak bámult maga elé.

Nemsokára elérik a várost, és akkor magára marad. Izgatottan várta, hogy végre odaérjenek, de a kétségei és félelmei is egyre növekedtek. Nehezére esett bizakodni, hogy minden rendben lesz, mert nem tudta, mihez kezdjen úgy, hogy alig ismeri önmagát, a képességeit és az erősségeit.

Agga mellé ült.

– Mi az, ami nyomasztja?

– Minden. – Kedvesen rámosolygott.

A férfi ezt nagyon bájosnak találta.

– Holnap Nyanalba érünk. Meglátja, majd érdemes rá, hogy izguljon miatta egy kicsit. Van már valami terve? Mihez akar ott kezdeni?

– Valami munkát kell találnom, aztán majd csak lesz valahogy.

– Milyen munkát keres? Mihez ért?

– Látja, azt én magam sem tudom – sóhajtotta.
– Talán a növényekhez igen. De a városban nem tudom, mihez kezdhetnék vele.

– Beajánlhatom egy ismerősömhöz. Ő éppenséggel növényekkel foglalkozik – vetette fel a férfi.

– Igazán? Agga, már szégyellem magam, hogy ennyire magára akaszkodtam. Nem akarok több gondot okozni.

– Ez nekem nem teher. Ami pedig a munkát illeti, az ismerősöm dönti el, hogy alkalmazza-e magát vagy sem. És ő a képességei alapján fog dönteni.

De én meg vagyok győződve róla, hogy rendelkezik velük.

– Túl sokat gondol rólam.

– Önmagáról gondol túl keveset! Bízzon magában és hagyatkozzon a megérzéseire!

– Lényegében csak ez van nekem. A megérzésem.

– Hagyjon időt magának, kedvesem. Szerez majd új élményeket, barátokat, ismereteket. Nem fogja ilyen…

– Sivárnak érezni magam? – Szomorúan elmosolyodott.

– Én elkeseredettet mondtam volna. A megérzéseit se becsülje alá!

– Még csak elkeseredett sem vagyok, mert nem tudom, miért lehetnék az. Csak tartok a jövőtől.

– Akkor foglalkozzon a jelennel!

– Igaza van. Őszintén szólva, ezzel a zsoldos bandával egy kicsit a frászt is rám hozta.

– Sajnálom! Nem akartam. De ne aggódjon, itt biztonságban van.

Hamarosan nyugovóra tértek. Agga a tűz mellett aludt, Tilia pedig a szekér belsejében. A lány ismét a szomorú asszonnyal, Ellával – ahogy a férfi nevezte
– találta magát szembe.

A kertben térdelt és virágokat ültetett az ajtóhoz vezető ösvény mellé. A keze földes lett, ahogy a palánták gyökerét betemette.

Most nem volt ott más, csak ketten voltak. A nő nem nézett fel, csak elmélyülten dolgozott, de arca szigorú merevsége arról árulkodott, hogy a gondolatai máshol járnak.

Tilia az alacsony kerti kapu előtt állt és figyelte. Ismét érezte, szorítás szivárog a testébe. Nem állt ellen, hagyta, hadd öntse el teljesen. Közelebb sétált a nőhöz, de az nem figyelt rá. Közvetlenül előtte állt meg, leguggolt és látta, hogy az arcán könnycseppek folynak le. Nagyon megrendítette a kétségbeesett szomorúsága. Meg volt róla győződve, hogy az a fájdalmas szorítás a mellkasában, azok a nő érzelmei. Sajnálta a szomorúsága miatt, rossz volt ezt a szép arcot ilyen meggyötörtnek látni. Felé nyúlt és letörölte a könnyeit. Minden rendben lesz – mondta. Habár nem tudta, hogy miért, és hogy igazat mond-e, mégis érezte, ez a helyes, és még valami nagyon különöset: azt, hogy hatalmában áll ezt mondani.

De a nő nem látta, nem hallotta, és nem is érezte az érintését. A kép lassan köddé vált, és Tilia ébren találta magát a szekérben, ahol elaludt.

Kintről lépések zajára lett figyelmes, de nem az öreg lépéseinek hangja volt, azokhoz már hozzászokott maga körül. És nem is egy valaki lépései. Az íját felajzotta, szerencsére a szekér fülkéje volt olyan magas, hogy felegyenesedjen benne. A tegezt a hátára lendítette, a tőrt is az övére erősítette.

Vesszőt illesztett az íjra, és kihúzva azt, majd kikémlelt. Kiugrott a szekérről és lövésre készen pásztázta a tűz fénykörén kívül eső bokrokat, ahonnan a hangokat hallotta. A háta mögül egy érdes tenyér nehezedett a könyökére, lenyomva azt. A lány szívverése kihagyott egy ütemet, annyira meglepődött. Hiszen semmi neszt nem hallott abból az irányból. Rémülten kapta oda a tekintetét, de csak Agga állt ott.

– Leengedheti az íját. Nem tudják, hogy itt vagyunk. Nem hallanak, nem látnak, nem érzékelnek minket.

– Ők azok? – kérdezte ijedten.

Agga komoran nézett.

– Attól tartok.

– Biztos, hogy nem vesznek észre minket? – Hangját egész halkra vette.

– Egészen biztos, akár kiálthatnék is.

Tilia csitítóan felemelte a kezét, mintha az öreg tényleg arra készülne.

– Kérem, ne tegye!

Agga elmosolyodott.

– Nem fogok. De bosszant a dolog, hogy a határon belülre merészkedtek. Nem kellene itt lenniük – Homlokát ráncolva megvakarta a tarkóját, de nem mondott többet. Vagy nem akarta megijeszteni az útitársát, vagy csak nem akarta elmondani neki, amit tud. De Tilia nem hagyta annyiban, hirtelen ezer kérdés merült fel benne.

– És mi van az őrszemekkel? Vagy... a futár nem ért célba?

– De, de biztosan célba ért, mert már válasz is érkezett.

– Mikor? Nem is hallottam semmit – csodálkozott.

Agga mosolygott, majd két kezét összetéve gömböt formázott, aztán ahogy szétnyitotta, a tenyerén egy apró veréb álldogált. Kis fejét, erre-arra kapkodta, de nem repült el.

– Ő az én hírvivőm – mondta.

Tilia tátott szájjal bámulta.

– Hát ezt meg hogy...? – De saját kérdésére válaszolt. – Mágia. Nem csodálom, hogy ezt a kis futárt nem szúrták ki. De, ha megkapták az üzenetet, akkor miért nem jönnek?

– Jönnek! És most nincs más dolgunk, mint itt bevárni őket. Ez most a legbiztosabb.

Tiliában felmerült még egy kérdés.

– Mit kereshetnek?

– Azt nem tudom biztosan.

– De sejt valamit? – faggatózott.

– Menjen vissza, próbáljon aludni – felelte, majd visszament a tűz mellé. A kitérő válasza biztosította Tiliát, hogy az öreg tud valamit, csak neki nem akarja elmondani. Így hát visszament a szekérre, tőrét szorosan markolva ledőlt és még sokáig figyelte a hangokat, aztán elnyomta az álom.

Reggel később kelt, mint szeretett volna. Sült szalonna illatát érezte, és beszédet hallott.

Nagyjából rendbe szedte magát és lekecmergett a szekérről. Nem messze egy idegen ló legelészett. A tűz mellett Agga ült és egy fiatal elf. A léptei zajára felfigyelve Agga egyből felé fordult. – Ó, hát felkelt?

– Igen – felelte óvatosan. – Ő Tilia, a kis útitársam
– magyarázta az elfnek.

– Ő pedig Oridul, az egyik őrszemünk.

– Üdvözlöm – köszöntötte némileg zavarban. Az elf felállt, felé fordult, kissé meghajolt.

– Örülök a találkozásnak – szólt. Ahogy előre hajolt, hosszú, fekete haja előre hullott. Termetre szálas volt, az arca pedig szép. Világos szemei élénken vizsgálódtak.

Tilia lenyűgözőnek találta az elfeket. A lényükből is sugárzott valami megkapó, valami elevenség. Talán emiatt érezte magát zavarban, ettől az ámulattól, amit ez a faj gyakorolt rá.

Nem álldogáltak tovább, Oridul visszaült a helyére, Agga pedig egy tál ételt nyomott az álmoskás lány kezébe. Sült szalonna és cipó.

Míg evett, Agga neki is elmondta, amit az őrszemtől megtudott, hogy előző este azért késlekedtek, mert a közelükben egy jelentős berguon csapatot is szét kellett verniük az őrszemeknek. Oridul azt állította, hogy nem érte őket váratlanul a figyelmeztetés, mert az utóbbi napokban több horda is garázdálkodott a határvidéken, és ők általában nem egyedül érkeznek.

– Akiket hallottunk tegnap, feltehetőleg abból a csapatból menekülhetett erre.

– Igen, nem sikerült mindegyiküket elkapnunk. Sajnálatos módon nem voltunk felkészülve erre a létszámra, de az út most már legalább nyitva áll előttetek.

Agga bólintott.

– Oridul elkísér minket a városig – mondta a lánynak.

– Biztos, ami biztos.

– Köszönjük – hálálkodott a lány, és egy kicsit nyugodtabb lett, hogy lesz, aki majd vigyáz rájuk.

Az elf kedvesen rámosolygott.

Nem időztek sokáig, csak amíg Tilia is megette a reggelit, utána egyből pakoltak és útnak indultak. Az elf mellettük lovagolt, néha előre ügetett, majd bevárta őket. Nem sokat beszélgetett velük. Néhány szót váltottak Aggával. Tiliának nem igen volt mondanivalója neki, ezért inkább nem szólt. Nem akart butaságot mondani. Aggával más volt, ő ismerte Tilia helyzetét, és nem lepődött meg a lány ismereteinek hiányán. De azért mások előtt nem akart tudatlannak tűnni. Ezért inkább a könyveit olvasgatta és azzal bajlódott, hogy a pénzét elrejtse a különböző holmijaiba. Az erszényében nem akart egyszerre túl sok pénzt tartani, arra az esetre, ha véletlenül kizsebelnék.

Ezért egy-egy aranyat a könyvek bőrkötése alá rejtett – az anyag elég merev volt ahhoz, hogy ne látszódjon –, egyet pedig a tintatartójába dugott. Az ezüstöket és a vasakat meghagyta az erszényében.

Ebédjüket nem a szabadban költötték el, mert lassan lakott vidékre értek, és Agga egy fogadóhoz hajtott.

Iradas tartományban már az utak is sokkal jobbak voltak, mindenhol rendesen kikövezték, ezért a szekér gyorsabban tudott haladni. Itt a peremvidéken is, mintha az emberek általános jómódban éltek volna. Nem palotákban, de rendesen gondozott házakat lehetett látni mindenhol.

Az emberek, akikkel találkozott, nem voltak rongyosak vagy ápolatlanok. A modoruk is kellemes volt.

Már értette, legalábbis akkor még azt gondolta, hogy érti, miért nevezte Agga a víz tartományának. A Varlun vagy egy-egy mellékága folyton-folyvást ott tekergőzött mellettük. Hol egyik, hol másik oldalról lehetett látni a csillogó vizét. Néha erős kőhidak vezettek rajta keresztül. Nagyon kellemes volt az út Iradasban. Két oldalt hatalmas platánok magasodtak, és tartottak árnyékot az utasoknak. Időnként a szél hozta a víz permetét azon a szakaszon, ahol a folyó az emelkedő után gyorsabban zúdult alá. Egy idő után kisebb falvak követték egymást. Onnan lehetett tudni, hogy a főváros közelében járnak, hogy a települések egyre terjedelmesebbek és modernebbek lettek. A házak nem fából, hanem kőből épültek, és gyakran több szintet is egymásra húztak. A tető szinte mindenhol vöröslött a cserép miatt. Az épületek között fák és parkok voltak, és temérdek szökőkút szórta gyémántcseppjeit. Mintha lépten-nyomon emlékeztetni akarná az embert, hogy ez a víz tartománya.

Aztán meglátta a várost. És ezt a látványt örökre az emlékezetébe akarta vésni.

A várost Et’Luon hegyének tövébe építették, ahonnan a Varlun is ered. A folyó teraszokon zúdult le a hegyoldalról, keresztülfolyt a városon, és a víz a városfal elvezető nyílásain zúdult ki. Ezek a nyílások körbefutottak az egész falon, így a kiömlő víz a városfalat övezte, akár egy várárok, majd egyesülve folytatta útját. A várfal világos kőből épült és tornyos bástyák díszítették. A várfalon kívülről is látszottak a pazar, tornyos épületek, amik az ég felé nyújtóztak, vagy a hegy oldalára futottak fel.

A városba egy irdatlan hídon keresztül lehetett bejutni. Ugyan őrök álltak a hatalmas kapunál, de nem tartóztatták fel a szekeret. Az elf itt elköszönt és minden jót kívánt.

A városfalon belül még lélegzetelállítóbb látvány fogadta őket. Mintha az egész város úszott volna. Hidak és csatornák keresztezték egymást, kőutak és járdák kacskaringóztak, követve a víz útját, vagy áthidalva azt. A város több szinten emelkedett, és a legfelsőbb szintekről vízesésként hullott alá a Varlun vize.

A csatornákon csónakok közlekedtek, az egyszemélyestől a többszemélyesen át a rakományt szállítóig. De a gyalogosforgalma volt igazán nagy. Lovakat nem igen lehetett látni a városban, úgy tűnt, azokat a falakon kívül használják inkább.

A város elképesztő mérete is letaglózta a lányt. Percekig csak kapkodta a fejét és bámult, próbálta magába inni a sok látnivalót. A legjobban az tetszett neki, hogy Nyanalban a növények is kiemelkedő szerepet kaptak. Csodás kerteken lehetett keresztülsétálni, ahol a fák, bokrok, virágok, mind precíz szakértelemmel voltak elhelyezve. A színek és a formák kavalkádja valahogy egy rendezett egészet alkotott.

A lakók pompás kelmékbe öltözve sétálgattak, diskuráltak, vagy csak üldögéltek egy padon, figyelve a város és a víz mozgását.

Egy nagy térhez közeledve, a lány Aggához fordult.

– Azt hiszem, lassan itt a búcsú ideje. – Hálásan nézett az idős férfire. Sokat köszönhetett neki. Meglehet, hogy az életét.

– Jöjjön, vacsorázzon nálunk!

– Ugyan, Agga, a családja már biztosan várja. A világért sem akarnék zavarni. Menjen, legyen most velük!

– És ön mihez kezd?

– Keresek egy fogadót és kiveszek egy szobát.

– Legalább hadd segítsek keresni!

Tilia beleegyezett, mert egyelőre, nehezen ismerte volna ki magát a városban.

Agga ellátta néhány jó tanáccsal, és elmagyarázta az utcák elrendezését, valamint a legegyszerűbb útvonalakat.

– Tilia, kérem, tartsuk a kapcsolatot, szeretném tudni, hogy jól van. Ha bármire szüksége van, ezen a címen elér! A másik, ez annak a barátomnak a címe – átadott még egy papírt –, akit már korábban is említettem magának. Mondja meg, hogy én küldtem, és munkát akar. Növényekkel és gyógyfőzetekkel foglalkozik, szóval nem lesz idegen a terep. Kissé, hogy is mondjam, nyers a modora, de ez ne tartsa vissza. Egyébként egy valóságos zseni. Holnapután délelőtt menjen el. És Tilia, ne keveredjen bajba!

A lány eltette a könyvébe a papírt, azt pedig visszatette a táskába.

– Mindent nagyon köszönök, Agga! Sokkal tartozok magának!

– Mindenekelőtt egy vacsorával!

Bólintott.

– Hát, kedvesem, akkor a mielőbbi viszontlátásra!
– szólt a férfi.

– Viszontlátásra! – búcsúzott Tilia is, majd a fogadó irányába indult.

Indult volna, de aztán úgy gondolta, tesz előtte egy kis sétát. A nap már lement és a városi lámpák felgyulladtak. Az utcák fényei remegve tükröződtek a vízen. Városlakók jártak az utcákon, Tilia bennük is csak gyönyörködni tudott. A táskáját levette a válláról, letette maga mellé a földre, majd a korlátnak dőlve csodálta a várost.

– Jól fogom itt érezni magam – döntötte el.

2. fejezet

Dal az Aranyhalhoz

Nagyon kellett ragaszkodnia ehhez az elhatározásához, mert hiába csak néhány perce egyezett bele, hogy nem kerül bajba, már benne is volt. Nyakig.

Míg ő nézelődött, a motyójának nyoma veszett, valaki hangtalanul meglovasította. Hiába kapkodta a fejét a szélrózsa minden irányába, a tolvaj eltűnt valamelyik sarok mögött.

Mielőtt pánikba esett volna újra leltárba vette a vagyonát és a holmijait.

Egy öltözet ruha, egy cipő, egy tőr, ami a ruhaujjában lapult. Egy íj tegezzel – ezeket szerencsére nem rakta le
– egy zsebkendő, az erszénye, amiben a nyolc ezüstje, és harmincnyolc vasa maradt, meg néhány bronz. Nem sok...

Ha belegondolt, hogy igyekezett elrejteni az aranyait... Bár hagyta volna, ahol volt! Így még sürgetőbb, hogy munkát találjon. Aztán beléhasított a felismerés, hogy a címek is a táskában voltak. A könyveivel együtt. Mindenével együtt. Úgy tűnik, teljesen tiszta lappal kell kezdenie. Mivel egyébként sem tudott még túlságosan kötődni az elorozott holmikhoz – többnyire könnyen lemondott róluk.