Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

SWEDENBORG EMANUEL életrajzának rövid vázlata

DOCTRINA VITAE PRO NOVA HIEROSOLYMA EX PRAECEPTIS DECALOGI

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

SWEDENBORG gyakorlati életszabályai:

MORRIS H. N.

A FORDÍTÓ UTÓSZAVA

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Emanuel Swedenborg

SWEDENBORG
TANÍTÁSA AZ ÉLETRŐL
AZ ÚJ JERUZSÁLEM SZÁMÁRA

fordította
Tompa Artúr

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-804-5 EPUB
ISBN 978-963-559-805-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

a mű eredeti címe:
Doctrina Vitae pro Nova Hierosolyma
ex preceptis decalogi

első kiadás: 1773
az elektronikus változat az 1938. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Ignacio de Ries (1612–1661) Az Életfa allegóriája
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

SWEDENBORG EMANUEL
életrajzának rövid vázlata

Az emberi ismeretnek két fő forrása van, - a tudomány és a prófécia (látnokság). A költők és az összes intuitív művészek a látnokok birodalmához tartoznak.

Tudjuk, hogy a tudomány csak anyagi világunkat segít megismerni, de nem képes a szellemi világ nagy valóságait észrevenni. Csakis próféták és látnokok, élükön a nagyhírű Swedenborggal derítették föl eme nagy rejtelmeket. A biblia prófétái csupán részlegesen korlátolt területeket világítottak meg, mivel céljuk és hivatásuk az emberek földi életvitelének megjobbítására irányult, ennélfogva igen sok dolgot homályban hagytak. Az emberiségnek a szellemi világ Swedenborg által való szélesebb körű megvilágítására kellett várnia, mely olyan nagy és kimerítő volt, hogy Browning E. B. méltán mondhatta, hogy: „Az egyedüli világosság, amelyet valaha a másvilági életre vetettek, Swedenborg filozófiájában található."

A gondolkodó ember előtt nyilvánvaló, hogy minden ismereti téren örökös haladás ösvényén mozgunk. Soha sincs az igazság teljesen kijelentve egy bizonyos időben élő nemzedéknek. A kijelentés állandóan progresszive haladó, az emberi haladás pályája pedig végtelen. Az élet maga egy isteni kaland, folytonos Isten-keresés.

így tehát magatartásunk állandóan figyelő kell legyen. Minden üzenethozónak joga van a meghallgattatásra, joga, van arra, hogy igényeit vizsgálat alá vegyék. Ámde mi a próbája az illető igazságnak, - minden ember igazságának? Elsőbben is üzenete összhangban kell legyen mindazzal, amit igaznak ismertünk meg a múltban. Másodszor világosság kell benne legyen az ész- és táplálék a szív számára. Harmadszor ki kell állja az élet próbáját, vagyis gyakorlatilag megvalósítható kell legyen. Azt hisszük, hogy Swedenborg tanítása mindezeket a próbákat minden tekintetben kiállja. Emmerson azt mondja róla: „Swedenborg egyike az irodalom masztodonjainak, akit nem lehet a tudósok egész kollégiumával fölmérni“.

Ez a bámulatra méltó tudós lángész, Swedenborg Emanuel 1688 január 29-én született Stockholmban, mint Swedberg Jesper és Anna harmadik gyermeke. Atyja tábori lelkész volt, utóbb teológiai tanár és Skara püspöke lett. Az ifjú Emanuel az uppsalai egyetemen végezte tanulmányait, ahol már korán feltűnt a latin nyelvben való jártassága és költői tehetsége által. Ifjúkori klasszikus latin versei a szakértők osztatlan elismerését vívták ki, amellett magukat tanárait is meglepte némely nehéz matematikai művelet egyszerűsítése által. 1709-ben, huszonegy éves korában kitüntetéssel szerezte meg a filozófiai doktorátust. Azután a külföldön az egyes európai országokban tett tanulmányutakat, meglátogatta Angliát, Hollandiát, Németországot, Magyarországot, Olaszországot és Franciaországot A klasszikus tudományos nyelveken kívül még a francia, angol, hollandi, német és olasz nyelveket is beszélte, mivel ez országokat több ízben meglátogatta. Édesatyja szerette volna őt a diplomácia szolgálatában látni, Emánuel azonban inkább a tudományos pályát választotta. Jóllehet ajánló levelei voltak az európai uralkodók udvaraihoz, egyáltalában nem kereste a világi hatalmasok és előkelők társaságát, hanem mindenütt a tudomány kiválóságait kereste föl és velük tartott fönn érintkezést.

1715-ben hazájába visszatérve Polheimmal a nagyhírű természettudóssal társulva közösen szerkesztettek és adtak ki egy latin nyelvű természettudományi folyóiratot, amely az első tudományos folyóirat volt Svédországban. Első önálló tudományos műve egy algebrai tankönyv volt, az első svéd algebra; ugyancsak ő írt elsőül svéd tankönyvet a differenciál és integrálszámításról és elsőül dolgozott ki a tengerészek számára módszert a földrajzi hosszúságnak a hold állása alapján való megállapítására. Tanulmányai és találmányai a fizika, kémia, bányászat és kohászat terén végre XII-dik Károly svéd király figyelmét is reá irányították, aki őt 1716-ban a svéd bányatanács ülnökévé nevezte ki. Ezzel megkezdődik Swedenborg bámulatosan sokoldalú tevékenysége a természettudományi kutatások és irodalom terén. Ide vágó szakmunkái itt még címük szerint sem sorolhatók föl, mivel számuk meghaladja a 60-at. 1718-ban a Norvégiával viselt háborúban a királyt Fredrickshall várának ostromában azáltal támogatta, hogy egy műszaki szerkezettel két gályát, öt nagy naszádot és egy kisebb vitorlás dereglyét tizennégy mértföldnyi szárazföldi úton átszállított. Ez érdemének elismeréséül Ulrika Eleonóra királyné állal a főrendiház tagjává emeltetett s fivéreivel és nővéreivel együtt a nemesi Swedenborg nevet nyerte.

Sokoldalú találmányai között szerepel egy önhajtó kocsi, egy repülőgép, egy tengeralattjáró, egy géppuska, egy gőzgép egy lassúégésű kályha és egy gépzongora. Tervet készített egy az az északi tengert a keletivel összekötő hajózható csatornáról. Csodálatos tudományos előrelátásai és teóriai voltak, amelyek másfélszázaddal előzték meg a paleontológiát, biológiát és magnetizmust és évekkel megelőzte az atom teória és a nebula-hipotézis vázlatával Kantot és Laplacet. A Londonban 1910-ben tartott nemzetközi Swedenborg-kongresszuson a leghívatottabb európai szaktudósok ismertették és méltatták Swedenborg természettudományi meglátásai és fölfedezései közül a tudomány akkori állásához mérten csodálatosnak mondható megállapításait a gerincvelő anatómiájáról, az agykéregnek, mint a szellemi tevékenység székhelyének és szerepének jelentőségéről, az agyvelőnek a lélegzéssel szinkronikus mozgásáról, a vezeték nélküli mirigyek szerepéről és élettani jelentőségéről, számos fiziológiai és pszichológiai tételeinek a későbbi tapasztalatok által beigazolt nagy horderejét, amelyek mint később fölfedezett és tudományosan megállapított igazságok Swedenborg látnoki képességéről tesznek tanúságot.

Swedenborg nem volt rövidlátó annak észrevevésében, hogy mindezek a sokoldalú képességei és tanulmányai révén magának óriási vagyont és világhírt szerezhetne, de ő elutasította magától a világi gyönyörök helyhét. A nagy tömegek elnyomatása súlyosan nehezedett lelkére, látva kora teológiájának kegyetlenségét, amely a kárhozat özönét zúdította az emberi lelkek miriádjaira. Az ő korában Edwards Jonathán új Angliában a pokol tüzét és gyötrelmeit prédikálta és számtalan „megtérés nélkül" meghalt csecsemő lelke lett örök gyötrelemre kárhoztatva. Mi modernek ma már fogalmát sem alkothatunk magunknak arról a pokoli leleményességről, amellyel a gonoszság Isten kegyelmi igéjét átokká változtatni volt képes. A menyország irdatlan, a pokol kimondhatatlan borzalmas és az élet egy hosszantartó gyötrelem volt. Swedenborg úgy gondolkodott, hogy: „mi haszna mindannak a tudománynak, amelyet magamnak szereztem, hogyha ilyen borzalmas árnyék borul reá a világra?" Elfordult tehát a világi hírnév dicsőségétől és huszonkilenc évet, - egész életének egyharmadát, - viszonylagos szegénységben töltötte és embertársainak sebzett lelkét a hit és élet emberi és észszerű tanításaival vigasztalta.

Akarata ellenére is számos megtisztelő kitüntetésben részesült. 1724-ben az uppsalai egyetem matematikai tanszékére nyert meghívást, amit azonban nem fogadott el. Több akadémia és tudóstársaság, így a pétervári, uppsalai és stockholmi tagjai sorába választotta.

1744-ben állott be a nagy változás életében. A természeti jelenségek törvényszerűségének éleselméjű kutatója és megfigyelője megnyerte azt a kivételes 'isteni' kegyelmi ajándékot, hogy a szellemi világ jelenségeibe is betekintést nyerhessen és annak törvényszerűségeit fölismerhesse és másokkal is megismertethesse. Rendületlenül hitt abban, hogy neki missziója a szentírás szellemi értelmet vagy szent szimbolikáját kikutatni és tolmácsolni. Ettől fogva Swedenborg magát teljes erejével és minden képességével a lelkek birodalmának tényei és törvényei kikutatására szentelte. Megtanult héberül, hogy az ó-szövetséget eredeti nyelvén olvashassa és elsőkézből való ismereteket szerezhessen magának az ókori vallási formák, példázatok és misztériumok tekintetében. Nyilvánvaló, hogy éveken át igyekezett a biblia számtalan homályos kijelentésének valódi értelmét megragadni és tanácstalanul érezte magát a megoldhatatlan rejtélyek előtt. Sok minden zavarta meg, így az egyházi hagyományok, a szektárius tolmácsolásnak szinte leküzdhetetlen szokása, a kor hidegsége, amely a keresztyénségből kihagyta annak szívét a szeretetet, az egyházi irodalom bűvereje, amely ragyogó dialektikával és rabulisztikával bizonyítgatott olyan állításokat és tételeket, amelyekről egy próféta vagy apostol sem álmodott és végül a testi érzékek megszálló illúziója. Végül azonban értelme megvilágosodott, - az igazság szabaddá tette őt - és nagyszerű képességeit teljesen az ige földerítésére szentelte.

1747-ben Frigyes, svéd királytól a bányatanácsosi ülnökségtől való elbocsáttatását kérte és nyerte meg. Magosabb hivatali rangra akarták előléptetni, de ő nem fogadta el attól tartva, nehogy a gőg kísértésére szolgáljon alkalmuk így csöndesen visszavonult a magányosságba s kis könyvtárában töltött remete életének egyetlen dicsősége az a huszonhét könyv volt, amellyel egyetlen célja volt a keresztyénséget élő valósággá tenni a földön.

Bárminő legyen is vélekedése azoknak, akik Swedenborg vallásos könyveit olvassák, páratlan személyiségének hatását mindenki megérezheti. Egyéni modora is rokonszenvessé tette őt mindenki előtt. Mindent szelíden és meggondoltan végzett. Semmi fölcsigázottság, izgalom vagy fölfuvalkodottság nem volt benne. Minél mélyebbre hatolt bele a szellemi világba, annál alázatosabbá és csöndesebbé vált. Sohasem használta ki a tudatlannak gyengeségét vagy hiszékenységét a maga érdekében. Sohasem kísérelte meg követőket vagy pártot gyűjteni maga köré. Még a nevét sem hozta kapcsolatba sohasem azzal az új egyházzal, amelyről azt tanította, hogy az Úr fölállítja azt a földön. Érezte, hogy az ő üzenete inkább az utókor, mint kortársai számára való és amint könyvei, - hosszú kemény munkás évek eredményei, - elhagyták a sajtót terjedelmes latin nyelvű folio és kvárt kötetekben, ingyen küldözgette szét azokat az európai egyetemeknek és osztogatta szét a papság között. Nagyon jól tudta, hogy számos állítását igen sokan hitetlenséggel és ellenségeskedéssel fogják fogadni és ő azokat sokak számára vonzóbbakká tudta volna tenni, hogyha kellemetlen igazságokat elhallgatott vagy enyhített volna tetszetős, vagy mulattató előadási modorral, de ő sohasem alkudott meg és nem hajolt el az őszinteségtől az ő magasztos igazságai rovására. Egy alkalommal szó szerint így nyilatkozott: „Nekem az Úr parancsolta meg, hogy ezeket a könyveket megírjam és kiadjam. Ne gondolják, hogy eme határozott parancs nélkül eszembe is jutott volna kinyomatni olyan dolgokat, amikről nagyon jól tudom, hogy tévelygésnek fogják minősíteni és amelyek csak arra valók, hogy engem nevetség tárgyává tegyenek.”

Tagadhatatlan, hogy a fölvilágosodás századában Swedenborg ama kijelentése, amelyet 1769-ben egy anglikán lelkésznek tett: „Maga az Úr által hívattam el, aki legkegyelmesebben személyesen jelentette ki magát nekem az ő szolgájának az 1743-dik évben, amikor megnyitotta szememet a szellemi világ meglátására és abban a kiváltságban részesített, hogy szellemekkel és angyalokkal társaloghatok, amely képességemnek mai napig örvendek”. A hitetlenség gúnymosolyát váltotta ki az emberek legnagyobb részéből, vagy legjobb esetben őszinte szánalmat a szegény meghibbant elméjű tudós iránt.

Pedig Swedenborg, - ha nem szívesen is, - de több ízben szolgáltatta eltagadhatatlan bizonyságát látnoki képességeinek. Az itt következőkben fölsorolt esetek elsőinek különös érdekességet kölcsönöz az a körülmény, hogy azzal maga Kant a nagy bölcsész is komolyan foglalkozott. Swedenborg fönt említett kijelentése ugyanis, hogy t. í.: ő a szellemvilág lakóival és az elhaltak szellemeivel érintkezésbe lépni képes, amikor köztudomásra jutott, igen nagy zavarba hozta a felvilágosodás korának komoly tudósait. Hogy is ne, hiszen Swedenborg elismerten nagy tudós, kifogástalan jellemű személyiség volt, akinek puszta szavában sem lehetett kételkedni, hát még, amikor olyan meggyőző bizonyítékokat szolgáltatott. Ezt már komolyan kellett venni. E fölött nem lehetett egy vállvonogatással napirendre térni. így esett, hogy Kant, akinek egy Green nevű igen bizalmas jó barátja volt Angliában, (akinek ítéletét oly nagyra becsülte, hogy a tiszta ész kritikája című munkájának egyetlen oldalát sem adta addig nyomdába, amíg azt Green jóvá nem hagyta,) ezt a barátját kérte föl, hogy járjon utána a dolognak. Green ugyanis két hónapig Stockholmban és Gothenbürgban való tartózkodása alatt alaposan utána járt a szóban forgó eseteknek, amelyeknek valódiságát, miután az ott élő egész közönség tanúja volt, igazolhatta. Ebből az esetből kifolyólag Kant egy levelet írt Knobloch Charlotté kisasszonynak, amelyet a későbbi érsek Borowski az eredeti kézirat nyomán közreadott. Kant ebben a levelében a következőket írja: „Hogy Önnek, Nagyságos Kisasszony, néhány bizonyítékát szolgáltassam Swedenborg képességeinek, ahol az egész ma még élő közönség tanúja és az illető, aki velem ezeket közölte közvetlenül a helyszínén vizsgálhatta meg a dolgokat,” Madame Harteville - (tévesen Marteville helyett) - a németalföldi követ özvegye Stockholmban férje halála után egy Croon nevű ötvöstől fölszólítást kapott, hogy egy a férje által rendelt ezüst evőkészlet árát fizesse meg. Noha az özvegy meg volt győződve róla, hogy elhalt férje sokkal rendesebb és pontosabb volt annál, mintsem, hogy ezt a tartozását fizetetlenül hagyta volna, még sem tudta az arról szóló nyugtát fölmutatni. Ezen való bánatában és mert az összeg tekintélyes volt, magához kérette Swedenborg urat. Némi bocsánatkérés után elébe tárta baját és megkérte őt, hogy ha neki meg van az a képessége, hogy az elhaltak szellemeivel tud érintkezni, úgy legyen olyan jó és érdeklődje meg az ő elhalt uránál, hogy mint áll az ezüst evőkészlet számlájának az ügye. Swedenborg készséggel hajlandó volt a kérés teljesítésére. Három nappal azután az említett úrnő egy társaságot hívott magához uzsonnakávéra. Swedenborg úr odament és az ő szokott hidegvérű modorában közölte az özveggyel, hogy a tartozás hét hónappal az ura halála előtt lett kiegyenlítve és hogy az erre vonatkozó számla egy szekrényben van, amely egy emeleti szobában áll. Az úrnő az válaszolta, hogy a kérdéses szekrényt kiürítették és a benne volt összes papírokat átnézték, de a nyugtát nem találták. Swedenborg erre azt mondotta, hogy az úrnő férje közölte vele és megmagyarázta neki, hogy ha az ember a bal oldalon egy fiókot kihúz, egy deszka válik láthatóvá, amelyet el kell tolni és akkor egy rejtekfiók kerül napvilágra, amelyben a titkos hollandi levelezések vannak elrejtve és ezek közt található a nyugta is. Erre a közlésre az úrnő az egész társaság kíséretében fölment az emeleti szobába, kinyitották a szekrényt s az előírásnak megfelelően eljárva megtalálták a rejtekfiókot, amiről a háziasszony mit sem tudott és abban a jelzett iratokat és a nyugtát a jelen voltak legnagyobb csodálkozására.”

„Azonban a következő történet előttem mindenekfölött a legerősebb bizonyító erővel látszik bírni. 1759-ben szeptember végén Swedenborg úr d. u. 4 órakor Angliából jövet Gothenburgban partra szállott. Castel William úr meghívta őt magához és egyúttal még egy 15 személyből álló társaságot. Este 6 órakor Swedenborg úr kiment és elsápadva s megrémültén tért vissza a szobába a társasághoz és azt mondta, hogy épen most tűzvész pusztít Stockholmban a Südermalm városrészben és a tűz mindjobban elharapódzik. Azt mondta, hogy egyik barátjának a háza már leégett és hogy a saját háza is veszedelemben forog. 8 órakor, miután újból kiment, visszatérve örömmel újságolta, hogy: „Hála Istennek a tüzet eloltották a házamtól a harmadik ajtónál!“ Ez a hír az egész várost és különösen a társaságot nagy izgalomba hozta és még aznap este jelentést tettek róla a kormányzónak. Vasárnap reggel a kormányzóhoz hívták Swedenborgot, aki kikérdezte őt e dolog felől. Swedenborg pontosan leírta a tűzvészt, hogy hogyan keletkezett és hogyan szűnt meg és hogy meddig terjedt. Még aznap este szertefutott a hír az egész városban, ahol, miután maga a kormányzó is érdeklődött iránta, nagy izgalmat idézett elő, minthogy sokan barátaikért és házbirtokaikért aggódtak. Hétfőn este érkezett meg Gothenburgba a staféta, amelyet a stockholmi kereskedők a tűzvész idején indítottak útnak. Ebben a levélben a tűzvész egészen az elbeszélt módon volt leírva. Kedden reggel érkezett meg egy királyi kurír a kormányzóhoz a tűzvészről szóló hivatalos jelentéssel, az okozott kárról és a leégett házakról a legcsekélyebb eltérés nélkül a Swedenborg által adott közléstől, mert a tüzet 8 órakor oltották el."