S. F. Williamson: War of Wyverns

Copyright © 2026. by S.F. Williamson

Hungarian Translation © Kéri Andrea

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

S. F. Williamson: War of Wyverns

Harper Fire, an imprint of HarperCollins Children’s Books, UK, 2026

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978 615 650 787 7 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

A borítót készítette: Ivan Belikov

Grafikai munka: Tót Barbara

Szerkesztő: Tegyi Timea

Korrektor: Kótai Kata, Ligeti Szilvia

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: ifjúsági, romantikus, fantasy

A testvéreimnek.

Az egész világot felégetném értetek.

EGY

AZ ÉG SZÜRKE, ÉS TELE VAN SÁRKÁNYOKKAL.

Sietve szelem London utcáit, magam elé tartva az esernyőmet, de nem azért, hogy megvédjen az esőtől, hanem hogy elrejtsen. Legalább annyi békeőr hemzseg a földön, mint ahány bolgár bolgorit az égen. Kis romkupac állja utamat, a múlt heti támadások maradványa. Lehet, hogy a lázadó bombák okozták, vagy Ignacia, Britannia sárkánykirálynőjének a csapatai. Mindkét fél a saját csatáját vívja a miniszterelnökkel. Ám a kőoszlopból ítélve, amelyet láthatóan egy farokcsapás döntött le a talapzatáról, az utóbbira tippelek.

Ahogy elérek a metróállomásig, a nap első sugarai átnyúlnak a szürke épületek felett, véget vetve a fővárosra kivetett éjszakai kijárási tilalomnak.

Elvégre a lázadás az árnyékban zajlik.

Felszállok a földalattira, hamis kasztazonosítómmal a nyakamban.

Penelope Hollingsworth

Életkor 17

Első osztály

Egy idősebb úr ül velem szemben megpörkölődött kabátban. A kocsi tele van plakátolva színes hirdetményekkel. Az egyiken két, katonai egyenruhát viselő nő áll egymással karöltve két épület előtt – felismerem a Downing Street 10. fehér kőfalát és a Drakón Nyelvészeti Akadémia vörös tégláit. Körülöttük egy sor cirádás, nőies betű kanyarog.

Wyvernmire és Hollingsworth együtt a lázadók ellen

Elmerülök egy független napilap, a Pimlico Közlöny tegnapi számában, és egy újabb vezérmondatba ütközöm.

– Minden kasztról hitelesen – mormolom magamban, ahogy átfutom a szalagcímeket.

A miniszterelnök szövetkezett a bolgárokkal

Hol van Ignacia királynő?
Lehetséges észlelések a 3. oldalon

Nyugati Drákót mészároltak le a Kent Farmon:
emberi maradványokra
bukkantak a második gyomrában

Az első oldalra lapozok, amelyről egy ismerős kastély fekete-fehér fotója mered rám.

BLETCHLEY PARK: A NEMZET TITKA?

Gombóc költözik a torkomba, a földre hajítom az újságot. Megrohamoznak az emlékek: eldördült lövés, vér a körmöm alatt, egy arc, amelyet száradt levelek koronáznak. A nyakamban lógó, fából farigcsált fecske felé nyúlok. Ha Atlas most itt lenne, kigúnyolná a miniszterelnököt, mert azt hitte, manipulálhatja Európa legádázabb sárkányait, hogy kiterjessze a birodalmát, és hogy Britannia meghajol a sárkányok előtt, akik megtizedelték saját népüket. Ha Atlas itt lenne, betérne minden kocsmába, és új tagokat toborozna a lázadók ügyének, nem vetve be semmi mást, csak merészségét és féloldalas mosolyát. De nincs itt.

Mert meghalt.

Így csak annyit tehetek, hogy folytatom, amit elkezdett a Bletchley Parkban, és segítek az Ember–Sárkány Koalíciónak megnyerni ezt a háborút. Csak egy képzett nyelvész szerezheti meg a lázadók által olyannyira áhított titkos fegyvert.

És ha a nyelvekkel tiszteleghetek Atlas emléke előtt, hát megtanulok százat is, vagy még többet.

Már felkelt a nap, amikor elérem a Claridge House-t, Rita Hollingsworth otthonát. Mayfairben lakik, alig néhány utcányira a Drakón Nyelvészeti Akadémiától, amit harmincöt éves korában alapított. Bedugom a kulcsot a cselédbejáró ajtajának zárjába. Egy vastag, tüskés farok lóg a hátam mögötti falon. Clementiushoz tartozik, a tetőn ücsörgő nyugati drákóhoz. Ő azon kevés brit sárkányok egyike, aki nem menekült el a Londonban sereglő bolgár sárkánynépség elől, és aki titokban Hollingsworth lázadó őrségének a tagja.

Egyenesen a lépcső felé tartok, és az emeleteket mászva számolom a mintás szőnyegen felvillanó sárga rombuszokat. Hollingsworth ragaszkodik hozzá, hogy még a sűrűsödő reggeli forgalom előtt megtegyem az utat az én házam és az övé között. Ha valaki meglátna, lelepleződne az álcám, miszerint az unokahúga vagyok. A falakat népes családja portréi díszítik, csinos unokatestvérek és vénséges vén nagybácsik bámulnak maguk elé az ürességbe. Hallom, ahogy a konyhalány tüzet gyújt, és nyikorgás hallatszik a legfelső szintről. Elképzelem, ahogy a Drakón Nyelvészeti Akadémia kancellárja felkel az ágyból, a hajában még ott vannak a hajcsavarók.

A kép annyira nevetséges, hogy kibuggyan belőlem a nevetés.

Halkan kinyitom, majd becsukom a dolgozószoba ajtaját. Hatalmas helyiség, magas ablakai az utcára néznek. Tekintélyes íróasztal áll egy festmény alatt, amelyen két homoksárkány sütkérezik a tengerparton, finom ecsetvonásokkal ábrázolva a rajtuk megcsillanó holdfényt. Mellette egy díszes tükör lóg, egy pillanatra a tükörképemet bámulom. Sűrű tincseimet olyan rövidre nyírtam, hogy alig ér le a kulcscsontomig. Sötét árnyékok leselkednek a szemem alatt, amitől a bőröm még a szokásosnál is sápadtabbnak tűnik. A bordó szőnyeget átszelve a sarokban lévő ajtó felé masírozom, el az íróasztal mellett, amely telis-tele van üres cigarettásdobozokkal és bolgár sárkányokról szóló könyvekkel. Az egyik nyitva áll a tartalomjegyzéknél, és olyan szavak villannak fel előttem, mint vér, kék drágakő, bolgorit. Valami megragadja a figyelmemet. Egy fekete tintával készült skicc, ami félig a Remington írógép alá csúszott.

Engem ábrázol.

Alatta pedig a felirat.

Vivien Featherswallow, drakón fordító

Ujjaim a papír felett táncolnak, de nem érintem meg, nem hiszem el, hogy valódi. Az ábrázolás eltér a kormány által kiadott körözési plakátoktól, amiket Hollingsworth mindennap módszeresen begyűjtött és elégetett, mielőtt bárki láthatta volna. Az arcom tetszetősebb, a szemem nagy és szelíd, míg a kormány szórólapjain hosszú, kilazult copffal és grimaszolva jelenítenek meg. Egyik rajz sem fedi a valóságot, mindkettő olyan történetet mesél, amely nem teljesen igaz.

– A koalíció sajtóorgánumainak – szólal meg egy hang.

Megfordulok. Hollingsworth áll az ajtóban, kék selyemruhát és ezüst sárkányokkal hímzett övet visel. Tetőtől talpig végigmér, ahogy az elmúlt három hónapban minden áldott reggel; megbámulja férfiballonkabátomat és alamizsna bőrcipőmet, mintha arra számítana, hogy hiányzó végtaggal vagy lángoló lobonccal érkezem. Nem érti a döntésemet, hogy inkább saját szállást kerestem, mint hogy itt éljek vele.

– Jó reggelt! – bukik ki belőlem, és elpirulok zavaromban, amikor rádöbbenek, hogy valószínűleg azt hiszi, az asztalánál szaglásztam. – Azt hittem, álcáznom kell magam. Miért szeretnéd, hogy a lázadóújságok rajzot közöljenek rólam?

Halovány mosollyal válaszol.

– Az ellenállásnak szüksége van egy arcra, nem gondolod? Az embereknek tudniuk kell, hogy jó kezekben vannak.

Meglepetésemben felhúzom a szemöldökömet. Én mint a lázadás arca? Tán elfelejtette, hogy alig néhány hónapja még egy titkos, ultrahangos sárkánynyelvet, a koinámenst próbáltam lefordítani, hogy ezzel megnyerjem a háborút Wyvernmire miniszterelnöknek?

– Addig nem publikáljuk, amíg biztonságban el nem hagyod Londont. – A hangja selymes, akár a szirup.

Biztonságban elhagyom Londont.

Ezek szerint végre azt gondolja, készen állok?

Ismét lenézek a vázlat alá vésett szavakra, és halkan felsóhajtok. Drakón fordító. Egész életemben erre a címre vágytam. Furán kielégítő érzés feketén-fehéren látni, két szóban meghatározni, ki vagyok, belehelyezkedni egy csinos kis dobozba az életemet uraló káosz közepette.

A sarokban álló ajtó a saját kis munkaállomásomhoz vezet, egy irodába az irodán belül, ami egykor Hollingsworth gardróbjaként szolgált. Leteszem a táskámat a satnya kis asztalomra. A négy fal, amely között úgy érzem magam, akár egy ketrecbe zárt drakovol, kutatási anyagokkal van teleplakátolva – szigetek térképeivel, kézzel írott kiejtési útmutatókkal és étkezési szokások leírásaival. Föléjük pedig egy kezdetleges rajzot tűztem, amit Hollingsworth vetett papírra. Három bolgár bolgorit, kettő fekete és egy piros.

Goranov tábornok és a testvérei.

Britannia tavaly óta az emberi kormány, a lázadók és Ignacia királynő által vívott, hármas polgárháború színtere. Most, hogy a miniszterelnök szövetségre lépett a bolgár bolgoritokkal – megszegve az Ignaciával kötött békepaktumát –, Londonban alig telik el nap a lázadók támadása nélkül.

Ismerek egy bolgoritot, de ő Britanniában született. Chumana az, a rózsaszín sárkány, aki felgyújtotta a Downing Street 10.-et, mielőtt követett volna a Bletchley Parkba.

– Ha sikerül likvidálnunk Goranovot és testvéreit – mondta Hollingsworth pár héttel ezelőtt –, megroppannak a Britanniában állomásozó bolgár sárkánycsapatok.

A cselédek és Hollingsworth titkárnője azt hiszik, azért vagyok itt, mert azonnal lecsaptam a lehetőségre, hogy a háború alatt Britannia szeretett kancellárjának dolgozzam, ahelyett, hogy más első osztályú lányokhoz hasonlóan inget varrnék a katonáknak. Ami nem teljesen hazugság. Tényleg Hollingsworthnek dolgozom. Ám a küldetésem, és az igazi oka annak, hogy itt vagyok, nem az, hogy segítsek Britanniának a lázadók elleni harcban, hanem hogy segítsek a lázadóknak szembeszállni Wyvernmire miniszterelnöknővel és bolgoritseregével.

És hogy megtanuljam a hebridai wyvernek nyelvét.

A szüleim sárkányantropológiai munkájának köszönhetően már találkoztam wyvernekkel. Ám a Hebridákon élő faj más. Kis termetű, kétlábú sárkányok, akiknek kulturális öröksége felveszi a versenyt bármely emberi közösségével. Állítólag Skóciában, Canna szigetén élnek, bár évek óta nem látta őket senki. Az én feladatom az, hogy megtudjak róluk mindent, megismerjem a hagyományaikat, a nyelvüket, hogy amikor a lázadók végre rájuk lelnek – és Hollingsworth határozottan úgy véli, ez hamarosan bekövetkezik –, akkor képesek legyenek kommunikálni velük.

És meggyőzhessék őket, hogy álljanak az oldalukra ebben a háborúban.

Természetesen azt az apróságot, hogy ezek a wyvernek hogyan vezethetik győzelemre az Ember–Sárkány Koalíciót, még nem kötötték az orromra.

A londoni forgalom zaja szűrődik be az ablakon, amikor leülök az asztalomhoz, és az ott heverő papírfecni után nyúlok. Egy üzenet Hyacinthtől, Hollingsworth – szintén debütáns – titkárnőjétől, aki a háborús erőfeszítésekért dolgozik, hogy elkerülje az első kasztú lányok kötelességtudatos robotját.

Legdrágább Pen!
Parti? Kedden 8 órakor, a pimlicói Churton Street 36. alatt.
Légyszi-légyszi!
H.

Már többször meginvitált, elengedve a füle mellett minden tiltakozásomat („Kijárási tilalom után van”) és kifogásomat („Nem hagyhatom magára a szobatársamat, mert szomorú lesz”). Kissé idegesítő a kitartása, és a meghívása szembemegy a Hogyan legyünk fedett, lázadó ügynökök kézikönyv minden szabályával, de egy részemnek igenis jólesik, hogy Hyacinth igényli a társaságomat. Az elmúlt három hónapban jó barátom lett.

Persze a partira nem mehetek el vele. Mi van, ha felismer valaki?

Patrick Clawtail, az oxfordi kelta nyelvész és sárkányrajongó naplója nyitva áll az asztalon, ahol a minap hagytam. Hollingsworthtől kaptam, amikor munkába álltam nála, közvetlenül azután, hogy letette a gépünket Eigg szigetén. Csupán néhány napot töltöttem a koalíció főhadiszállásának otthont adó szigeten, mielőtt Hollingsworth elküldetett értem.

Kuzinom, Marquis, és kishúgom, Ursa hátrahagyása majdnem olyan fájdalmas volt, mint Atlas elvesztése.

A napló négy évet ölel fel, és részletesen taglalja Clawtail találkozását a Hebridák wyvernjeivel, majd 1866 júniusában hirtelen félbeszakad, amikor a kormány kivégeztette őt „ember és sárkány közti zavargás szításának” vádjával.

Fekete bőrkötéses kis könyv, amelybe megfakult tintával írtak. Itt-ott egy-egy beragasztott apróság – egy sárkánytoll, egy szőrcsomó, egy levél, amely még zöld ugyan, de az illatát már elvesztette – bukkan fel a napi bejegyzések, a sziget leírásai és a hebridai wyvernek bonyolult nyelvének magyarázata között. Ezt a nyelvet Clawtail Cànan-Channaigh-nak keresztelte el – amely skót gaelül annyit tesz, „Canna nyelve”. Angol szót is alkotott rá: kannér.

Sikerült megértenem az alapvető nyelvtani szabályokat, de Clawtail több oldalt is megtöltött azzal, hogy igyekezett átadni számtalan bonyolult szó jelentését. Olyan sok van, hogy egészen elveszek benne. Láthatóan végül maga Clawtail is feladta a próbálkozást. A napló későbbi részét szinte teljes egészében a wyvernek kultúrájának és szokásainak szentelte, egyetlen utalás sincs a nyelvükre.

Nem nagy segítség.

Állítólag Clawtail és a családja látták utoljára a wyverneket, mielőtt megérkeztek a szigetre a kormány emberei, és az állatok továbbvonultak a szárazföld belseje felé. S bár a napló igen lelkesen azzal indul, hogy végre tanulmányozhatja a wyvernek nyelvét, egy elkapkodott, befejezetlen bejegyzéssel zárul.

Újra megszólal egy hang a hátam mögött.

– Britannia népe és sárkányai közt pattanásig feszült a helyzet akkoriban.

Hollingsworth jelenik meg a küszöbön, és a naplót bámulja.

– Clawtail korábban a scots, a skót gael és a shetlandi nyelvek elismeréséért is kampányolt, s a sárkánynyelvekkel is ugyanez volt a célja. A kannérről tett felfedezéseit több egyetemhez is eljuttatta drakovolon, mert úgy vélte, a wyvernek biztosíthatják saját és családja biztonságát, ám a kormány úgy gondolta, csak ellentéteket szít az egyes fajok örökségének kiemelésével, és veszélyt jelent a brit nép egységére. Akkor végezték ki árulásért Canna szigetén, amikor aláírták a korrupt békeszerződést.

Bólintok, és igyekszem lenyelni egyre növekvő bosszúságomat. Már elmondta nekem mindezt. Clawtail volt az első ember, aki sárkánynyelveket tanult. Egy porszem a gépezetben.

– Te is lenyűgöző sebességgel vagy képes elsajátítani különböző nyelveket, így a kannért is megtanulhatod. Hát ezért lettél a lázadás arca, Vivien. Mert te leszel az, aki ellátogat a wyvernekhez, és aki megpróbál szövetségre lépni velük. Ők az egyetlen reményünk a háború megnyerésére.

Már ezt is elmondtad, morgom magamban. Mégis itt veszteglek, még mindig Londonban, és még mindig fogalmam sincs, miért ennyire fontosak ezek a wyvernek.

Addig nem küldhetlek el hozzájuk, amíg meg nem találtuk őket, feleli Hollingsworth minden alkalommal, amikor megkérdezem, miért nem mehetek most azonnal Cannára.

Alig várom, hogy odautazhassak, hogy magam mellé állítsam a wyverneket, és lássam Wyvernmire arcát, amikor a lázadók legyőzik őt, meg a drágalátos bolgoritjait. Ő az oka a harmadik kaszt szenvedésének, az emberek és sárkányok szegregációjának, ennek a háborúnak, amely már több száz ember életét követelte.

Ő az oka, hogy Atlas meghalt.

Hollingsworth ekkor átnyújt egy papírt.

Az Akadémia számára készített, legutóbbi fordításom az – mindennap elkészítek párat arra az esetre, ha egy ellenőr látni szeretné Penelope Hollingsworth munkáit. Ez egy drazsér nyelven íródott, Franciaországból érkezett nyilatkozat, amely elítéli Wyvernmire és a bolgár sárkányok szövetségét. Hollingsworth pirossal kihúzott és aláhúzott benne néhány szót.

– Mi volt vele a baj? – kérdezem.

– Szó szerint fordítottad le a szöveget, Vivien. – Meglapogatja őszes, csavart fürtjeit. – Nem várhatod, hogy ilyen formában jóváhagyják.

– Szó szerint? – bámulom a javításait.

A Harmadik Francia Köztársaság sárkányai felháborodva csalódottan fogadták a britek szövetségét az erkölcstelen az ellentmondásos bolgár sárkányokkal.

– De hisz… megváltoztattad a jelentését. Félrefordítottad az állításukat.

– Másképp értelmeztem, mint te, ami jogában áll egy fordítónak.

A humor nyomát keresem az arcán, bármilyen jelét, hogy talán csak tesztelni próbál.

– A fordító kötelessége, hogy a szöveget saját kontextusában fordítsa, és minden szónak a forrásnyelvben neki szánt jelentést adja, vagy legalábbis a lehető legpontosabban közelítsen hozzá – szónoklom. – Az Akadémia köteles lefordítani és közzétenni minden külföldi sárkánytól érkező üzenetet.

– Elfelejted, hogy az Akadémia jelenleg Wyvernmire kormányának irányítása alatt áll – jegyzi meg élesen. – Az ő felfogása nem egyezik a tiéddel.

Leteszem a papírt.

– Szóval annyiban hagyod?

– Ha meg akarom őrizni az álcámat, nincs más választásom – válaszolja Hollingsworth.

Visszasétál az asztalához, leül, és a rólam készült rajzot mustrálja.

– A nyelv fegyver, Vivien. Wyvernmire már használja, és hamarosan te is fogod. Valójában ez lehet az utolsó fegyver, ami még megmaradt nekünk.

– Mikor küldesz el Cannába? Megtanultam a wyvernek nyelvét. Megtalálták már őket?

Hollingsworth kortyol egyet a teájából, és grimaszt vág.

– Kihűlt – morogja.

Átlapoz egy papírhalmot, mintha meg sem hallotta volna a kérdésemet.

A nyakam felforrósodik a dühtől. Hát már elfelejtette, mit mondott, amikor idehozott? A nyelvtudásod a koalíció legjobb esélye.

Visszatérek a naplóhoz. A hosszú éveken át tartó tanulás, minden nyelv, amit beszélek, minden fordítás idevezetett. Hogy kapcsolatba lépjek a Hebridák wyvernjeivel, és megmentsem Britanniát. Atlas úgy vélte, a nyelveken keresztül szeretek, a papa pedig azt mondta egyszer, ez fog megmenteni.

Akkor mire vár Hollingsworth?

Elvárja, hogy a koalíciónak dolgozzam, mégis úgy bánik velem, mint egy gyerekkel.

Hyacinth üzenetére téved a tekintetem, és azon tűnődöm, vajon a fekete szoknyám és pulóverem alkalmas-e egy partira.

Ha Hollingsworth lázadót akar, hát megkapja.

KETTŐ

A PENELOPE HOLLINGSWORTH ÁLNÉV egyik előnye, hogy a kancellár bármelyik automobilját igénybe vehetem, amelyeket leghűségesebb békeőrei vezetnek. Fogalmuk sincs róla, hogy a nő, akit szolgálnak, titokban az Ember–Sárkány Koalíció vezetője. Napszálltakor elbúcsúzom dr. Hollingsworthtől, de ő alig emeli fel a fejét, az íróasztalánál kuporog, és cigarettafüst-felhőbe burkolózva motyog magában. Az automobil vezetőülésében ülő őrző mosolyogva bólint, amikor bekászálódom a hátsó ülésre. A bőr hűvösen simul a lábamhoz.

– Vacsorázni indul, Miss Hollingsworth? – kérdezi, ahogy felbőg a motor.

– Igen – válaszolom. – Vigyen, kérem, a Churton Streetre, Johnstone!

A szívem hevesen kalapál, de Johnstone-t cseppet sem lepi meg, hogy az éjjeli kijárási tilalom idején indulok útnak.

Nyilvánvaló, hogy a legújabb korlátozások nem vonatkoznak az első kaszt tagjaira.

Hyacinth barátja, George, Pimlico északi felén lakik – az első kasztban, Belgravia és Westminster között, míg én az alsó felében, közelebb a Temzéhez. Az automobil London utcáin kanyarog, elhalad a Hyde Park mellett, ahol az őrzők és a sárkányok épp egy szobrot emelnek ki egy teherautóból a félhomályban. Egy ír baziliszkusz a hátára emeli a csillogó, fehér követ. Eltűnődöm, vajon az őrzőkkel vagy az őrzőknek dolgozik-e. Egy sárkány esetében ugyanis döntő fontosságú a különbség. Elhagyunk jó pár földalatti-állomást, és átfut a fejemen, mily könnyedén felszállhatnék egy szerelvényre, és elroboghatnék egészen Highfall börtönéig, ahol fogva tartják a szüleimet és a nagybátyámat. De Hollingsworth megesketett, hogy nem teszem. Szerinte a szüleim csak azért vannak még életben, mert Wyvernmire abban reménykedik, hogy megkeresem őket.

A miniszterelnök rólam terjesztett hazugságai gyorsan elburjánzottak az őrzők és politikusok körében, és hamarosan a közvélemény is átveszi majd ezeket. Hogy az Ember–Sárkány Koalíció egy fiatal fordítóval dolgozik, aki Britannia- és békeellenes, és arra használja drakón nyelvismeretét, hogy hatalomra segítse a sárkányokat.

Wyvernmire mesterkedésének köszönhetően én lettem London legkeresettebb lázadója. Előhúzok a zsebemből egy apró, négyzet alakú fényképet. Ursa szőke copfokkal keretezett, kerek, rózsás arca néz vissza rám. Dr. Hollingsworth ajándéka, amit a kormány a családomról szóló aktáiból lopott. Már annyiszor megpuszilgattam, hogy alaposan megkopott.

Egy kőoszlopokkal körülvett ház előtt állunk meg. Megpillantom Hyacinthet és a fivérét, Edwardot. Elég jól ismerem a fiút, bár kissé gyanakvónak tűnt, amikor Hy elmondta neki, hogy dr. Hollingsworth unokahúga vagyok. Nem hiszem, hogy sikerült teljesen meggyőznöm, de ha meglátja, hogy egy békeőr automobiljával érkezem, biztosan nem maradnak kétségei. Kénytelen vagyok hazudni nekik, bár bánt, hogy megtévesztem őket. Ha valaki megneszelné, hogy a kancellár asszisztense lázadó, hatalmas botrány törne ki, és napvilágra kerülne Hollingsworth valódi identitása is.

– Köszönöm, Johnstone! Nem szükséges megvárnia.

– Pen? – csicsergi Hyacinth. – Ó, istenkém, hát eljöttél!

Mosolyt kényszerítek az arcomra, és megállítom a kezem, mielőtt kínosan igazgatni kezdeném a szoknyámat. Hyacinth rózsaszín szaténruhája mellett rettentő unalmasnak hat.

– Jó estét, Penelope! – mondja Edward feszengve.

Aranyórát és hajszálcsíkos öltönyt visel, amely egészen előnytelen sárga árnyalatban játszik. A haja ugyanolyan fakószőke, mint a húgáé, két szeme túl messze ül egymástól. Egy ecset kandikál ki a mellényzsebéből.

– Éhező művésznek képzeli magát – élcelődött Hyacinth pár nappal ezelőtt –, ezért öltözik úgy, mint egy harmadik osztálybéli.

Nem kötöttem az orrára, hogy a harmadik kaszt nem visel öltönyt. Már korábban is kiosontam, hogy találkozzam Hyacinthtel, arról azonban nem tud, hogy a fivérével is tartom a kapcsolatot. Hynek fogalma sincs, hogy sötétedés után találkozgatunk.

– A szobatársad nem jött? – kérdezi Hyacinth lazán.

Habozom.

– Nem. Nem igazán mulatozós típus.

Megnyomjuk a csengőt, és egy szobalány nyit ajtót. Azonnal a kabátunk után nyúl, alig marad időnk a zsebünkbe dugni a kasztazonosítónkat.

– Készen állsz, hogy új barátokat szerezz, Penelope? – kérdezi Hyacinth. Tökéletesre manikűrözött ujjaival megkocogtatja az orromat. – Nagyon népszerű leszel.

A szobalány végigvezet egy régi gázlámpákkal megvilágított, csendes folyosón. A falnál egy magas, impozáns állóóra trónol. A lány kinyitja a mögötte húzódó ajtót. Zene árad ki rajta, Hyacinth pedig kézen fog, és berángat a szobába. Minden fej felénk fordul, a cigarettafüst ködén át bámulnak. A helyiség modern berendezése éles kontrasztot alkot a folyosóval, ahonnan jöttünk: egy csillár vakító, elektromos fényt áraszt, zöld bársonykanapékon lányok hevernek, csupa fedetlen kar és hosszú láb.

– Hyacinth, drágám! – sipítja egyikük.

Két fiatal férfi, akik kézzel sodort cigarettájukon pöfékelve kártyáznak, most felnéznek Hyacinth neve hallatán. Mielőtt felocsúdnék, barátnőm már a lányokat csókolgatja, akik viszont engem csókolgatnak, az arcomra nyomják ragadós ajkukat, és a nevem után érdeklődnek, bőrükből pezsgő és drága parfüm illata árad. Mielőtt megismertem volna dr. Hollingswortht és Hyacinthet, nem töltöttem sok időt első kasztúakkal – ha nem számoljuk Serenát, akivel egy kollégiumi szobán osztoztam Bletchley-ben –, de most hirtelen a társaságuk sűrűjében találom magam. Elkapom Edward tekintetét, aki látványosan forgatja a szemét. Nyilván azért van itt, mert a húga ragaszkodott hozzá, hogy eljöjjön.

– Penelope a kolléganőm – mondja Hyacinth.

– Ó, még egy titkárnő! – kuncog az egyik lány.

– Valójában a Drakón Nyelvészeti Akadémia kancellárjának unokahúga – válaszolja Hyacinth, és csábító tekintete hirtelen rideggé válik.

A lány visszaroskad a helyére, én pedig bocsánatkérő mosolyt küldök felé. Tudom, hogy Hyacinth csak azért dolgozik, mert így akarja. Apja sikeres nyomdaipari vállalkozásának első kasztú örököseként az a jövője, hogy egy hasonlóan gazdag első kasztú férfi felesége legyen. De most, legalább egy kis ideig, szeret úgy tenni, mintha valaki más lenne.

Egy kócos hajú fiú közeledik felénk öles léptekkel, és Hyacinth hagyja, hogy ő is csókot nyomjon az arcára. Érzem, hogy elpirulok – fogalmam sem volt, hogy az első osztály tagjai között ennyire elfogadott a fizikai kontaktus. A fiú kezet nyújt nekem, én pedig megrázom.

– George Beecham – mondja meleg mosollyal.

– Penelope Hollingsworth – felelem kiszáradt szájjal.

Mi van, ha látta az egyik körözési plakátot?

– Remélem, nem bánjátok, hogy elkísértem Hyacinthet – teszem hozzá gyorsan.

A fiú szórakozottan pislog.

– Kicsit sem.

A többi fiú is hátrahagyja az italát és a játékát, hogy üdvözöljön bennünket. Mind elegánsan öltözöttek, pomádéval hátranyalt hajjal és olyan kiejtéssel, amely biztosan ezernyi szónokláslecke eredménye. Mind jóképűek, de nem úgy, mint Atlas. A közelébe sem érnek. Hyacinth halkan felsóhajt, és hirtelen tucatnyi cigarettatárca bukkan elő a zsebekből, hogy felajánlják neki. Nem sieti el a választást, alaposan végigméri mindet, majd egy barna, ezüstkapcsos tárcát választ. A tulajdonosa önelégülten elmosolyodik, én pedig felhúzom a szemöldökömet.

– Botrányos vagy – súgom Hyacinth fülébe.

Elvigyorodik. George egy pohár pezsgőt nyom a kezembe, mire köszönet gyanánt kínosan biccentek. Vajon észreveszi, hogy nem tartozom közéjük? Az első kasztba tartozók vajon miről szoktak cseverészni egymás közt?

– Egyetemre jársz? – érdeklődöm.

Még szép, hogy egyetemre jár. Az első osztályú férfiak mind tanulnak valamit, amíg arra várnak, hogy átvegyék apjuk birodalmának irányítását.

– Jogot hallgatok – válaszolja fintorogva. – És te?

Az egyik lány nevetve felvisít, és az egyik fiúra löttyinti a pezsgője felét, aki épp lerántja őt a szófára.

Gondolkozz, mielőtt felelsz, Viv!

– A kancellárnak segédkezem a Bábeli rendelet szövegezésében.

Nem igaz, de jól hangzik. És itt, ebben az impozáns házban, ennyi első kasztú ember között hirtelen szükségét érzem, hogy lenyűgözzem őket. Így működik az élet, nem igaz? Nyűgözd le a szüleidet, vagy büntetésben részesülsz! Nyűgözd le a tanáraidat, vagy visszaminősítenek!

George elfüttyenti magát.

– Hy azt mondja, Hollingsworth unokahúga vagy.

Bólintok.

– Hova valósi vagy?

– Oxfordba. – Újabb hazugság csúszik ki a számon.

Mélázva bólint.

– Kérdezhetek valamit?

Nagyot nyelek.

– Ha a nénikéd a Drakón Nyelvészeti Akadémia kancellárja, amely a sárkánynyelvek tanulmányozását és megőrzését tűzte ki céljául, akkor miért ő írja egyáltalán a Bábeli rendeletet?

Bután pislogok, az arcát fürkészem, hátha találok rajta valami érzelmet, ami elárulja, kinek az oldalán áll. De csak mosolyog.

– Nem célozgatok semmire – magyarázkodik. – De mégis ő alapította az Akadémiát, hogy elősegítse az emberek és a sárkányok közti jó kapcsolatot. Akkor miért akarja megtiltani, hogy a sárkányok nyelvét beszéljük, amikor pontosan ennek szentelte az egész életét?

– Ő nem tilt semmit – bukik ki a számon, mielőtt megállíthatnám magam. – A miniszterelnök az oka. A nénikém…

Légy óvatos!

– A nénikém egyszerűen csak követi az utasításokat.

– Hogyne – mondja George jóindulatúan. – Azért eltűnődik az ember, mire készül Wyvernmire.

Máris szimpatikusabb. Belekortyolok a pezsgőbe, és buborékok pukkannak a számban.

– Találkoztál már vele? – kérdezi. – Mármint a miniszterelnökkel.

Újabb korty.

– Párszor. Nem érti a sárkánynyelvek jelentőségét. Még csak nem is beszél egyet sem.

George szeme felcsillan.

– És te?

– Néhányat – vonok vállat.

Elvigyorodik.

– Szóval tényleg Hollingsworth unokahúga vagy.

A pezsgő kellemesen bizsergeti a testemet, és hirtelen merészebbnek, meggyőzőbbnek érzem magam. Fedett lázadó ügynök vagyok, aki első kasztúakkal mulatozik, és még csak nem is gyanakszanak rám. Csak George. Szempilláim alól pillantok fel rá.

– Persze hogy az vagyok – somolygok édesen. – Te beszélsz idegen nyelveket?

– Franciául egy kicsit. A kedvenc szavam a dépaysement.

– És mit jelent? – kukucskál át Hyacinth a vállam fölött.

– Olyasmi, mint a honvágy, a gyökerek nélküli lét – válaszolom. – De ennél komplikáltabb. Nem jut eszembe olyan szó, amely pontosan leírná. Tükörfordításban annyit tesz: „országtalanság”.

– Mint az elidegenedés? Vagy a sodródás? – kérdezi Hyacinth.

– Majdnem – bólogatok lelkesen. – De nem teljesen.

– Szóval lefordíthatatlan?

Megrázom a fejem.

– Semmi sem lefordíthatatlan. Hadd gondolkozzam…!

– Nem fontos – szól közbe a fiú, aki cigarettával kínálta Hyacinthet. Azt hiszem, Stephennek hívják. – A Bábeli rendelet új cikkelyének fényében már úgysem számít.

Miről beszél?

– Reggel jelentik be. A bátyám őrző, ő mesélte – magyarázza Stephen. – A szlavidranézs mint Britannia nemzeti sárkánynyelve? A bolgár sárkányoké? Mit művel a miniszterelnök? A birodalom nyelve az angol és a wyrmeri, nem valami szláv hablaty.

Jéggé dermedek.

A szlavidranézs lesz az új sárkánynyelv? Az nem lehet. Tudnék róla, Hollingsworth biztosan elmondta volna.

George a karomra teszi a kezét.

– Jól vagy? Eléggé elsápadtál.

Sietve bólintok.

– Neked is újdonság? – kérdezi gyöngéden.

– Nem! – csattanok fel. A szemébe nézek, és mosolyt erőltetek az arcomra. – De nektek nem lenne szabad tudnotok. – Stephen felé biccentek. – Ha a testvére is hallotta, mi folyik a kancellár irodájában, mi garantálja, hogy a lázadók nem tudják?

– Ez az eredménye, ha nő a miniszterelnök – csóválja a fejét Stephen.

Kinyitom a számat, de be is csukom, amikor Hyacinth karon csapja a fiút. Stephen csak vigyorog, és puszit nyom a lány arcára, mielőtt a barátnőm megállíthatná.

George újratölti a poharamat.

– Stephen szerint Wyvernmire-t el kellene távolítani a posztjáról. Úgy gondolja, hogy alkalmatlan a kormányzásra, és hogy a bolgárokkal kötött szövetség és a Bábeli rendelet is ezt bizonyítja.

– Az első kaszt többsége támogatja a Bábeli rendeletet – érvelek.

Vagy mégsem?

Stephen jeges pillantást vet rám.

– Nem mind utáljuk a sárkányokat.

– Természetesen nem – vágom rá azonnal. – De az első osztály tagjai juttatták hatalomra Wyvernmire-t. Ők az oka – elhallgatok és gyorsan kijavítom magam –, mi vagyunk az oka, hogy Britanniát most nyelvi korlátozások alá vonják, holott országunk nyelvi sokszínűsége évszázados múltra tekint vissza.

– Apám szerint mind kollaboránsok vagyunk – jegyzi meg Stephen.

– Butaság – legyint George. – A miniszterelnök irányítja a bolgárokat, és nem fordítva.

Kiiszom a pezsgőmet. Ez a beszélgetés kezd veszélyessé válni, és az ital is a fejembe szállt. A valóság pengeélén táncolok. Legszívesebben elárulnám annak az idióta Stephennek, ki vagyok valójában.

– Találkoztál már bolgár sárkánnyal? – fordulok George felé. – Úgy értem élőben, közelről.

Grimaszol.

– Ami azt illeti, igen. Apám napi kapcsolatban van velük.

– Beszéltél már valamelyikkel?

– Igen.

Farkasszemet nézünk, amíg ismét újratölti a poharamat.

– Na és repültél már velük?

George tekintete ellágyul, és tudom, hogy megfogtam.

– Természetesen nem. – Elvigyorodik. – Azt ne mondd, hogy te igen!

– Nem – hazudom.

– Úgy hallottam, Wyvernmire már igen – csicsergi egy lány.

George a fejét rázza.

– Az összes sárkányfaj közül a bolgár bolgorit lenne az utolsó, ami megengedné, hogy megülje egy ember. Wyvernmire pedig nincs is rászorulva. Azért tartja őket, hogy megvédjék, amíg a lázadók legyőzéséről szóló haditerveit szövögeti.

– De már nem sokáig – kotyog közbe Stephen.

Érzem, ahogy a szobában minden szem a fiú felé fordul. A rá irányuló figyelemtől elégedett vigyor ül ki az arcára.

– Hogy érted? – kérdezi hűvösen Edward.

– Goranov tábornok el akarja majd tüntetni az útból, nem gondoljátok? Hogy a bolgoritok elfoglalhassák a fővárost.

George hangosan felkacag.

– Goranov Wyvernmire-tól kapja a parancsait, te dinka. Lehet, hogy Bulgáriában ő a főnök, de Britanniában az emberek uralkodnak. A miniszterelnök csak kihasználja a bolgárokat. Alaposan átgondolta ezt a szövetséget, és ha…

– Ebben nagyon tévedsz, Beecham – vág a szavába Stephen. – Wyvernmire nem Goranov miniszterelnöke, csupán a bábja. – Gúnyosan vicsorog. – Szerinted hogyan győzte meg azt a nőt, hogy nevezze ki sárkányállamfőnek?

Sárkányállamfő.

– Szobrot állítanak Goranovnak a Hyde Parkban.

– Pen, jól vagy?

A pohárban úszkáló buborékokat bámulom, elmosódik a látásom. Wyvermire címet, sőt uralkodói pozíciót adományozott Goranovnak? Miért adná át az ország fölötti hatalmat egy bolgár sárkánynak? Érzem, hogy megbillenek.

– El fog ájulni? – suttogja valaki.

A lázadók tudnak róla? Na és Hollingsworth?

– Ó, az isten szerelmére, hagyjatok már neki egy kis levegőt!

Hyacinth édes lehelete az arcomat simogatja.

– Drágám, jól vagy? – Kipirult, s hogy a melegtől vagy az alkoholtól, azt nem tudom, de a haja a füle köré kunkorodik.

Elképzelése sincs, mit jelent mindez.

– Kiviszem levegőzni – ajánlkozik George.

Hyacinth azonban nemet int a fejével.

– Nem – közli határozottan. – Majd Edward.

Edward előttem terem, és felajánlja a karját. Elfogadom, és hagyom, hogy kivezessen a folyosóra. Amint becsukódik mögöttünk az ajtó, és a szobalány átnyújtja a kabátomat, valaki felhangosítja odabent a zenét. Kint már lekapcsolták az utcalámpákat, a kijárási tilalom alatt teljes sötétség uralkodik, hogy ellehetetlenítsék a lázadók támadásait. Megszédül a fejem a friss levegőtől. Edward rágyújt egy cigarettára.

– Kérsz egyet?

– Igen – dünnyögöm.

Átnyújt egy szálat, aztán meggyújtja nekem. Az ajkam közé veszem, ahogy Hollingsworthtől láttam, majd belélegzem. A papír vége narancssárgán izzik, a tüdőm megtelik füsttel. Pánikba esem, fulladozom, és levegő után kapkodom.

– Hallgass már el, Pen! – sziszegi Edward az eget kémlelve.

Elfojtok egy újabb köhögést, még a szemem is belekönnyezik.

– Ez undorító – morgom rekedten.

Kiveszi a kezemből a cigarettát, és a szájába veszi, így már kettőt szív egyszerre.

Megtörlöm az arcomat.

– Te is undorító vagy – vetem oda.

– Kösz.

Az egyik oszlopnak dőlök, és lehunyom a szemem.

– Szóval a nénikéd nem avatott be, mi?

Azonnal kinyitom.

– Szerinted tud róla?

Edward a sötét felhőket bámulja, és vállat von; a két papírcsík még mindig az ajkai közt parázslik.

– Állítólag igen közel állnak egymáshoz Wyvernmire-ral. Meglepne, ha nem tudná, hogy a miniszterelnök egy bolgár sárkányt nevezett ki sárkányállamfőnek, akármivel járjon is ez a cím.

Fogalmad sincs, mekkorát tévedsz, kívánkozik ki belőlem.

– Már azt hittem, jól beolvasol Stephennek.

Szemforgatva legyintek.

– Az egy tudatlan tuskó. – Majd elhallgatok egy pillanatra. – Nálad van a…?

Edward megpaskolja a zsebét, majd előhúz egy köteg pamfletet, és átnyújtja. A krémszínű papíron fekete tinta sötétlik, szétnyílik a kezemben, akár egy könyv. Pár hónappal ezelőtt a sárkánycsaládok nyelvjárásairól folytatott parázs vita hevében Edward meg én rájöttünk, hogy mindketten egyformán megvetjük a Bábeli rendeleteket, csak nem mertük nyíltan kimondani, míg az igazság ki nem szúrta a szemünket.

A wyrmeri nyelv védelmében, áll a brosúra borítóján.

Hát így lázadok. Röpiratokat írok a betiltott sárkánynyelvek fontosságáról, Edward pedig édesapja nyomdáját használva sokszorosítja őket. Már írtunk a harpentézről, a drazsérról és a drogartiról – Britannia legelterjedtebb indiai sárkánynyelvéről –, és az őrzők még mindig nem jöttek rá, ki a felelős a kéthetente megjelenő illegális kiadványokért.

Wyvernmire kénye-kedve szerint betiltja a nyelveket, és fogalma sincs, hogy legkeresettebb lázadója pontosan ezt használja ki, hogy keresztbe tegyen neki. A helyzet finom iróniája segít felkelni az ágyból reggelente.

Ha Hollingsworth tudná, hogy ilyesfajta passzióval kockáztatom a lelepleződést, talán kétszer is meggondolná, hogy engem tegyen meg a lázadómozgalom arcának.

– És megosztanád, hogyan tervezed a terjesztését? – kérdezi Edward.

– Nem. – A szoknyám övébe csúsztatom a röpcédulákat, és begombolom a kabátomat. – Szólnál Hyacinthnek, hogy korán el kellett mennem?

– Nehéz estéd volt. Jobb, ha elkísérlek.

– Nem lesz semmi bajom. Kösz, Ed.

Sietve átkelek Pimlicón, meghúzódva az árnyékban, hogy elkerüljem a kijárási tilalmat betartató őrzőket. Az utca túloldalán már egy harmadosztályú negyed nyílik. Teleaggatták a Bábeli rendeletet ellenző plakátokkal, beborítják a házak falait, és az őrzők hiába takarítják le újra meg újra, képtelenek tartani a lépést. Pár hónappal ezelőtt talán meglepett volna a dolog, hisz a harmadik kaszt sosem tanulhatott nyelveket egyetemi szinten. Most azonban már nevetségesnek tűnik az elképzelés, hogy ezeket az embereket nem érdekli a nyelvészet vagy a szólásszabadság. A tanult nyelvek, a dialektusok, a szleng… természetes velejárói a társadalom legszegényebb rétegeinek, ahol az emberek gondoskodnak egymásról, ahol a közösséget a beszélgetés építi, és ahol a kulturális olvasztótégelyek egy szempillantás alatt új szavakat szülnek. A harmadik kaszt – a birodalom által elutasított tagjai, mert nem képzett, gazdag, fehér emberek – születésüktől fogva nyelvészek.

A Temze mentén sétálok, amikor megszólal egy hajókürt. Épp időben nézek fel, és észreveszem a hatalmas alakot az előttem nyúló ösvényen. Egy bolgár sárkány az. Lehajtott fejjel diskurál az árnyékában megbúvó két békeőrrel. Hirtelen elfog a rettegés. Bebújok a közeli fák fedezékébe, olyan némán mozgok, ahogy csak tőlem telik, és a holdfényben a sárkányt tanulmányozom. Kicsit nagyobb, mint Chumana, valószínűleg hím, és ezüstkorona ül a fején, amely háromszögalakban nyúlik le a két szeme közé. Meglep – bár annyira mégsem –, hogy a bolgár sárkányok hajlandóak ily nyilvánvaló jelét viselni a Wyvernmire-ral kötött szövetségüknek. Kapzsiságuk és hivalkodásuk felülkerekedett az emberek iránti megvetésükön.

– Hogy merészelitek elhagyni a posztotokat? – mordul rá a sárkány az őrzőkre. – Csak a bolgoritok járőrözhetnek egészen a South Bankig. Nem volna szabad itt lennetek.

Megtorpanok a hangszíne hallatán. Hisz ezek Wyvernmire békeőrei.

– Parancsot kaptunk, hogy kutassuk át Pimlico ezen szegletét a lázadók után – feleli az egyik egyenruhás. – A sárkányok nem férnek be a házakba.

Szél susog, és lángok egyenes vonala nyaldossa a vízpartot, narancssárga tűzfelhőbe burkolva az őrt. Sikítani sincs ideje, és elporlad. A földre vetem magam, és igyekszem visszatartani a lélegzetemet. Érzem, ahogy a félelemtől megfeszülnek az izmaim – futni akarok, de nem merek. A másik őrző a bolgoritra mered, majd hátraarcot csinál, és elmenekül. A sárkány mellkasából mélyről jövő morgás tör elő, majd a Temze felé fordul. Elhalad mellettem, hosszú, tüskés farka porfelhőt kavar maga mögött, érezni az égő hús gyomorforgató bukéját. Nem moccanok, a térdem nedves a fűtől, és csak várom, hogy lelassuljon kissé a szívverésem. Aztán reszkető lábbal felállok, és a hátralévő utat futva teszem meg, miközben próbálok nem gondolni arra, ki leskelődhet rám az égből. Most, hogy Goranov lett a sárkányállamfő, vajon Wyvernmire serege is a bolgoritok irányítása alá került?

A Sweet Street kihalt ugyan, mégis összeszorul a gyomrom, amikor kitárom a cukorgyár masszív vasajtaját, amely a csendben még fülsértőbben nyikorog. Megmászom London egyik legrégebbi gyárának fémlépcsőit, és belépek a tágas, elhagyatott térbe. A sötétben a gyufa után tapogatózom, majd meggyújtom a lámpást, amit a falból kiálló, törött szögre akasztottam. Narancssárga fény tölti be a teret, megvilágítva a széthasadt padlódeszkákat és a fejem felett egymást keresztező gerendákat. Füst, cukorszirup és még valami más illata keveredik a levegőben, és hirtelen érzem, ahogy a pezsgő SWISHING a gyomromban. Reccsenő hangot hallok.

– Megjöttem! – kiáltom, és levetem a kabátomat.

Megremeg a padló, por hullik a gerendákról, amikor egy hatalmas alak bukkan elő egy rozsdás, három méter magas tartályból.

A lakótársam.

Chumana.

A WYRMERI NYELV VÉDELMÉBEN

Oly feladat áll előttünk, amelyre soha nem számítottunk, meg kell védenünk egy olyan nyelvjárást, amelyről azt hittük, hogy Britannia nemzeti sárkánynyelveként és Shakespeare nyelvének sárkány ikertestvéreként biztos helye van a világunkban… a wyrmerit.

Mivel azonban a miniszterelnök elrendelte, hogy a sárkányokkal kizárólag angolul lehet társalogni – ráadásul a tűzokádók tömegesen elhagyták országunk fővárosát –, a wyrmeri immár alig több egy szélben elsuttogott szónál. Szellemnyelvvé vált, és amennyiben nem szabadítjuk meg magunkat Adrienne Wyvernmire tudatlan uralmától, e szellemnyelv sorsa, hogy épp azon temetőben nyugodjék, mint a szanszkrit vagy az arámi, vagy azzá váljon, amit a tudósok csak klasszikus nyelvként illetnek: múzeumi relikviává, amelyet a latinnal és ógöröggel egyetemben csodálattal tanulmányozunk, ám végül visszateszünk a vitrinbe, hogy soha többé ne beszélje senki.

A wyrmeri az Északi-tengeri germán nyelvcsalád része, amely az óangolt is magába foglalja, és ily módon ősibb, mint a modern angol maga. Nem pusztán Britannia sárkányainak nyelve, de országunk dobogó, dragonéz szíve is. A Royal Victoria Dockban zajló alkuk és kereskedelem nyelve. A brit aviáció nyelve, sőt, az angol kölcsönvette a wyrmeri eredetű – a sárkány farkának evezőtollait jelölő – finn szót, mellyel a repülőgép farának egy darabját jelölik. Ezt a nyelvet beszéli Beatrix királynő királyi sárkánytanácsadója is (aki a békeszerződés felrúgása után azonnal lemondott). Ezen a nyelven búgtak altatódalt a Temze mentén egykor fészkelő nyugati drákó fiókáknak, amikor a sárkányok még a brit társadalom köztiszteletnek örvendő tagjai voltak. Ezeket a fiókákat ferscnek nevezték, ami wyrmeriül annyit tesz: új. Olyasfajta hamvasságot jelent, amely csupán az újszülöttekre jellemző, és az óangol nyelvből származik, jelentése tiszta és üde.

Ám Wyvernmire Britanniájában nincs helye efféle tisztaságnak, ártatlanságnak. Addig nem, míg otthonul szolgál a fajok szegregációjának és a sárkányok elleni bűncselekményeknek.

Ti, Britannia népe, tétlenül nézitek hát, míg legkifinomultabb sárkánynyelvünk, országunk sárkánnyelveinek őse végleg megsemmisül? Vagy a hazafiság és a nyelv megőrzésének nevében fellázadtok?

HÁROM

CHUMANA RÓZSASZÍN PIKKELYEI megcsillannak a lámpás fényében, sziporkázva ragyognak a természetes olajtól, amely megvédi bőrét a pikkelyek éles szélétől. A sebek, amelyek egykor a lábát borították, és amiket a sötét könyvtárban töltött évek során szerzett, mára eltűntek. A fogai ellenben csuromvéresek. Amikor közöltem Hollingsworthszel, hogy a lehető legtávolabb akarok élni az első kaszt luxusától, amely a Bletchley Parkra emlékeztet, ragaszkodott hozzá, hogy Chumana is elkísérjen. A tekintetem a Chumana mögött heverő szarvasborjú tetemére siklik, és felkavarodik a gyomrom. Szóval innen jön ez a szag.

Felvonom a szemöldökömet.

– Jó étvágyat!

Chumana engem figyel, ahogy a raktár sarkában kialakított szedett-vedett társalgóba masírozom, és hálóinget öltök magamra. Jeges szél süvít a folyó felől, a szoba túlsó felén tátongó lyukon keresztül. A fal egy lázadótámadás során tört be, mielőtt beköltöztünk volna. De nem torlaszolhatjuk el, mert ez az épület egyetlen olyan bejárata, ahol Chumana is befér. Parányi tűz lobog egy fémhordóban. A szemem sarkából figyelem, ahogy Chumana visszatér a zsákmányához, megragadja a szarvát, és a fogaival letépi a húscafatokat. Megtelik az orrom a meleg vér szagával. Töltök magamnak egy pohár vizet egy kancsóból, leülök a kiterített takarókra, és nézem, ahogy a bolgár sárkány, akivel együtt élek, összeroppantja a szarvas koponyáját az állkapcsával.

– Chumana – szólítom meg.

Abbahagyja a rágást, vér csorog le az állán, ahogy lustán rám pillant.

– Wyvernmire kinevezte Goranov tábornokot Britannia sárkányállamfőjének.

Halkan felmordul.

– Tudom.

Elszorul a szívem. Hát persze hogy tudja.

Akkor miért én vagyok az egyetlen, akinek nem szóltak?

– Miért vetemedik ilyesmire?

Chumana megnyalja az ajkát.

– Úgy gondolja, egy bolgorittal az oldalán hatalmasabbnak tűnik majd a világ előtt.

– És szerinted így lesz?

– Fenyegetést jelent – suttogja. – Gyűlölni fogják Britanniát, amiért szövetkezett Bulgáriával, ugyanakkor félnek is tőle.

– És a szlavidranézst tette meg az ország hivatalos, nemzeti sárkánynyelvévé – mondom, miközben Chumana folytatja a falatozást.

– És ez meglep?

– Tehát a brit sárkányok nem beszélhetik a saját nyelvüket, de a bolgár betolakodók igen?

Chumana fogai közt megroppan egy csont.

– Wyvernmire mindent el fog követni, hogy megtartsa az irányítást – sziszegi. – Mivel elárulta Ignacia királynőt, egyetlen brit sárkány sem tartozik neki hűséggel. Ignacia ugyan nem hajlandó összefogni a lázadókkal, de bosszút akar állni a kormányon. Ami meg az embereket illeti, az alsóbb kasztok tagjainak nagy része csatlakozik a lázadáshoz, és az első osztály is kezdi megkérdőjelezni a miniszterelnök döntéseit.

– Ezért kérte fel Hollingswortht, hogy írja meg a Bábeli rendelet legújabb cikkelyeit – mondom keserűen. – Tudni akarja, miről pusmog a nép.

Chumana felmordul.

– A nyelv általi asszimiláció ősi taktika az emberek körében. Talán ezt a háborút is inkább szájakkal vívják majd, mint karmokkal és fogakkal. Rita Hollingsworth is ezért választott téged a Fecskéjének.

– A fecskéjének?

– Így nevez téged. Ahogy a lázadók is. – Chumana újra felnéz, mosolya csupa vér. – Tán nem tetszik?

– Azt akarja, hogy én legyek a lázadás szimbóluma, mégsem avat be semmibe – morgom. – Még mindig nem küldött el Cannába. Mi értelme megtanulni a hebridai wyvernek nyelvét, ha sosem fogom hasznát venni?

– Szóval azt hiszed, készen állsz szembenézni egy wyverncsapattal? – kérdezi Chumana.

– Olvastam Clawtail leírását, róluk, a viselkedésükről, a kultúrájukról, a környezetükről, és már alapfokon beszélek kannérül, úgyhogy…

– Elfelejted, hogy ezek sárkányok. Szárnyakkal, fogakkal, akik húsra éheznek. Te meg csak egy fruska vagy.

– Csak egy fruska? – vetem oda. – Miért feledkezik meg mindenki arról, mit tettünk a Bletchley Parkban Atlasszal…

Elhallgatok, ahogy újra rám törnek az emlékek, jeges kezükkel a torkomra fonódnak, és fojtogatnak.

– Elmehetnénk együtt Cannába, nem igaz? – folytatom. – Még ma este elrepülhetnénk. És ha én nem tudom meggyőzni a wyverneket, hogy segítsenek, talán neked sikerül. Hisz a fajtájukból való vagy. – Összezsugorodom Chumana tüzes pillantása alatt. Meredten bámul, nyoma sincs iménti étkezésének, csupán néhány csillogó, fehér csont és egy vörös paca a padlón.

– Megköszönném – vicsorog –, ha nem hasonlítanál a wyvernekhez. Makacs, szeszélyes, kétlábú szerzetek.

– Nekem is két lábam van – replikázom, és igyekszem nem nevetni. – Ezért makacs és szeszélyes lennék?

– Ugyanakkor – folytatja rám se hederítve –, jobban teszed, ha nem becsülöd alá őket. A wyvernek büszke lények, büszkébbek bárki másnál. Úgy halmozzák a tudást, ahogy a bolgoritok a javakat: mintha maguk találták volna fel az intelligenciát, és ezért jutalmat érdemelnének. Csapatban vadásznak, olyan gyorsan és módszeresen, mintha egyetlen elme irányítaná őket. – Tekintete ekkor az arcomra vándorol, és érzem, ahogy leolvad róla a mosoly. – Nem tudsz túljárni az eszükön, és nem menekülhetsz el előlük.

– Mi a különbség egy wyvern és egy sárkány között, már a lábuk számán kívül?

– A wyvernekből hiányzik a sárkányok magányos természete – feleli Chumana. – Nem életelvek szerint élnek. Izgága, kiszámíthatatlan népség, testük kisebb és ruganyosabb, mint a sárkányoké. Szemtanúja voltam, ahogy egyikük átpréselte magát egy lehetetlenül keskeny lyukon, miközben a zsákmányát üldözte. Gyanítom, hogy ezeket a bizonyos wyverneket…

– A Hebridán élőket – vágok közbe.

– …csak akkor lehet megtalálni, ha ők is így akarják.

– Clawtail naplójában az áll, hogy a hebridai wyvernek csak egy nyelvet beszélnek. Tudtad ezt?

Chumana felhördül, én pedig folytatom.

– Csupán egyetlen más fajt ismerek, amely ennyire lusta nyelveket tanulni, és azok a bolgár bolgoritok. Ők is csak azért, mert főként ekholokációval kommunikálnak.

– Még hogy lusta. A bókod melengeti a szívemet – veti oda Chumana.

– Tudod, hogy nem rád céloztam – válaszolom. – Hollingsworth szerint Goranov serege családok szerint szervezi a katonáit, mert a köztük lévő erős, érzelmi kötelék lehetővé teszi, hogy nagy távolságból is hatékonyan kommunikáljanak. Bölcsen tetted, hogy elmondtad nekünk, ugye tudod? Azt, hogy a koinámens több puszta nyelvnél. Tudod, hogy soha többé nem próbálom lefordítani.

Mivel nem felel, odatolom elé az Edwardtól kapott pamfletek kupacát.

– Elvinnéd ezeket a kedvemért? Ma este?

Felszisszen.

– Senki sem szólt, hogy ha összeköltözöm veled, egy óriás drakovol válik belőlem.

– Hát, te vagy a leggyanútlanabb sárkányméretű drakovol, akit ismerek. – A sarokban heverő ezüst fémdarab felé intek. Chumana zsörtölődve a korona alá dugja az orrát, és a fejére teszi. A szeme közé lógó ezüst csúccsal épp úgy fest, mint Wyvernmire egyik sárkánya. A lázadók támadása után találtam az utcán, repedten és horpadtan, és miután visszavonszoltam ide, Chumana beforrasztotta a lángjával. Meglep, hogy Hollingsworth nem csináltatott neki egyet, hisz ezzel még kevésbé lenne feltűnő éjszakai kiruccanásai során. Akár tetszik Hollingsworthnek, akár nem, Chumana elengedhetetlen a számára, mert csak ő képes kihallgatni a bolgárokat, amikor a koinámens segítségével beszélgetnek egymással. Csupán a legegyszerűbb jeladásaikat érti, mivel egyikükhöz sem kötődik, ám ahhoz eleget, hogy megtudja, hol állomásoznak a járőreik, vagy hol támadnak legközelebb.

A szájába veszi a pamfleteket, és odabotorkál a hiányzó falhoz. Követem, a szél a bokám köré tekeri a hálóingemet. Kilesek a sötét utcára, majd fel a csillagos égboltra. Chumana a karmába teszi a cédulákat.

– Állj hátrébb! – mordul rám. – Emlékszel még, hogyan ismerheted fel a bolgoritokat?

– Lassabban vernek a szárnyaik – felelem bólogatva. – Két csapás, nem három.

– Helyes. Oltsd el a lámpást!

Chumana leugrik a párkányról, és a levegőbe emelkedik. Felsikkantok, ahogy lebukik, szárnyai alig férnek el a házak között, majd olyan lendülettel vág felfelé, hogy az utcát szegélyező bokrok meghajolnak a nyomában. Visszatérek a vackomhoz, és félresöpröm a takarókat. Öt további pamfletet rejtettem alá. A táskámba csúsztatom a cédulákat. Holnap megmutatom őket Hollingsworthnek. Először biztosan dühös lesz, de aztán rá fog jönni, mennyire elkötelezett vagyok a lázadók ügye iránt. Ráébred, hogy készen állok az utazásra Cannára. Elfújom a lámpást, és lefekszem.

Párás szél süvít a helyiségben, kis híján lerántva rólam a takarót. Még mélyebbre fészkelem magam, akárcsak gyerekkoromban az ágyamban, amikor még pamutlepedőn hajtottam álomra a fejem a padló helyett. De nem félek a cukorgyárban. Tudom, hogy itt nagyobb biztonságban vagyok, mint bárhol máshol Londonban. Amikor Chumanával elfoglaltuk ezt a helyet, mindketten sebesültek voltunk a blecthley-i csata után, a testem minden egyes nyögésre és nyikorgásra összerándult. Atlas hangja kísértette az álmaimat, és Chumana véres, megtört testének látványa fájdalmas emlékeztetőül szolgált saját nyomoromra. Az épület két ellentétes végében maradtunk, én az ázott takaró alatt fagyoskodtam, mígnem egy éjjel megremegtek alattam a deszkák, és egy forró szárny borult fölém.

– Nem alhatsz így örökké – sziszegtem a sötétbe. – Csak bosszúságot okozok neked.

– A halálod csak még nagyobb bosszúsággal járna – jött a válasz.

Mozdulatlanul fekszem, hallgatom a saját szívverésemet és a távoli szárnycsapásokat. Várom, hogy Chumana visszatérjen, hogy a jelenlétével elűzze a gondolatokat, amelyek minden magányos pillanatomban megrohamoznak, és emlékeztetnek, hogy még nem nyertük meg a háborút, a szüleim még mindig fogságban vannak, és Atlas továbbra is halott.

Sárkányállamfő… Hogyan tud Britannia valaha is kikecmeregni ebből a slamasztikából?

Ujjaim közé veszem a nyakamban lógó fecskét, és a röpcédulákra gondolok. Nem akarok mást, csak jóvátenni a hibáimat: elárultam Sophie-t, bedőltem a harmadik kasztról terjesztett hazugságoknak, és oly soká tartott, mire csatlakoztam a lázadókhoz. Meg akarom ragadni a második esélyt, amit Chumana ígért nekem, és adózni szeretnék Atlas emlékének azzal, hogy segítek a koalíciónak. De a sárkánynyelvekről való írogatással nem fogom elérni. Eszembe jut, Chumana minek nevezett korábban, és elszorul a gyomrom.

A Fecske?

Mit gondolnának a lázadók, ha tudnák, hogy a Fecske egy londoni gyárépületben bujkál, miközben ők sárkányokkal harcolnak? És most Goranov irányítja az országot, és a szlavidranézs az egyetlen engedélyezett sárkánynyelv. A párnába temetem az arcomat, és sikítok. Tennem kell valamit.

Valami sötét kúszik be a cukorgyárba, miközben elnehezedik a szemhéjam, és olyasfajta elhagyatottság tör rám, amelyet nem éreztem Atlas halála óta. Csupán a Hollingsworthszel való munka, a céltudat tartotta távol ezeket az érzéseket. De most hagyom, hogy betöltse körülöttem az üres teret, és hideg, sötét lángként nyaldossa a fagerendákat. Atlas arca jelenik meg előttem, fehér gallérját vércseppek pettyezik. Egy ezüst revolvert látok. Füstöt. Egy automobilt, ami a fák között száguld.

A szörnyű emlékek elborítják az álmaimat, és hallom a saját kiáltásomat, ahogy a pikkelyes melegség mellém költözik.

Lángok lágy susogása hallatszik.

Egy madár repül át az elmémen, és elzavarja a rémálmokat, fényt hagyva maga után villás farkával.

*

Amikor felébredek, Chumana mellettem durmol, és füstcsíkok kanyarognak a hordó kialudt tüze felett. A napkelte rózsaszín sugarai vetülnek a takarókra, és a szívem kihagy egy ütemet. Elaludtam. Magamra kapkodom a ruháimat, miközben a reggeli fény egyre erősebbé válik. Hollingsworth dühös lesz, amiért pirkadat után utazom. Chumana horkol, ahogy átlépem a farkát, és lenyargalok a fémlépcsőn. Az elmúlt nap eseményei olyan szoros csomót kötöttek a bensőmre, ami csak nem akar kibomlani; leszegett fejjel botorkálok elő a földalatti-állomásról, és a Claridge House felé ballagok. Amíg meggyőzően játszom Penelope Hollingsworth szerepét, a kancellár biztosan megbocsátja a késésemet.

Megbotlom, ahogy majdnem rálépek egy fehér papírlapra, és felnézve látom, hogy az egész járdát hasonló fecnik borítják. Csak akkor jövök rá, mi az, amikor egy nő lehajol, hogy felvegyen egyet. A röpcéduláim, szanaszét szórva jó néhány londoni negyedben. Chumana jól végezte a dolgát.

Egy öltönyös férfi sétál el mellettem a karjára akasztott kabáttal, és a pamfletet bújja. Érzem, ahogy a torkomban dobog a szívem. A békeőrök hiába gyűjtik zsákokba a szórólapokat, a mellettük tébláboló járókelők már felszedték a maguk példányát, és lelkesen olvassák azokat. Az egyik egyenruhás megpróbálja kitépni egy idősebb úr kezéből, de az ráripakodik.

– Most már olvasni is tilos?

Két hagyományos bolgár népviseletet viselő lány szedegeti a földről a pamfleteket, és közben vidáman kuncognak. A mama egyik bolgár mesekönyvének szereplőire emlékeztetnek. Kicsi koromban a mama lefordította nekem angolra, és Szófiából Londonba helyezte át ezeket a történeteket. Mivel a mama példánya odalett, és Bulgáriában az összes könyvet elégették, az eredeti fabulák örökre elvesztek.

– Ez itt Anglia! – förmed rájuk egy férfi, miközben a fruskák tovább csacsognak. – Szóval beszéljetek angolul, vagy menjetek haza!

Az egyik lány szólásra nyitja a száját, ám ekkor egy bolgorit száll le egy közeli tetőre, mire mindketten eliszkolnak. A sálamat a fejemre húzva átkelek az úton. Wyvernmire már elfelejtette tán, hogy a brit lakosság egy részét bolgár menekültek és leszármazottaik, a bulgáriai mészárlás túlélői alkotják? Ezek azok a bolgoritok, akik megölték a mama családját: az én családomat. Ki tudja? Még az is lehet, hogy ez a sárkány égette el élve a nagymamámat.

Elsietek egy épület mellett, amelynek szétrobbant a homlokzata, téglák hevernek az utcán. Odabent egy anyakönyvvezető esküvőt vezényel éppen, a menyasszony fehér fátyla lobog a levegőben. Hangos visítás vonja el a figyelmemet. A Grosvenor Square sarkán tömeg gyülekezik. Békeőrök és civilek tolonganak az utcán, a fejük felett füst kavarog. Megdermedek, amikor újabb sikítás hallatszik, és mielőtt észbe kapnék, már a tömeg felé sprintelek. Egy yorkshire terrier méretű sárkányfióka vergődik a járdán. Kék pikkelyei megcsillannak a napfényben, kiemelve csavart karmait. Megbotlik, amikor egy őrző megböki a botjával, és fekete füst tör elő az orrlyukaiból, jelezve, hogy retteg. Kiszárad a szám. A körülöttem állókhoz hasonlóan azt súgja az ösztönöm, hogy nézzek fel. A fióka szülei valószínűleg a közelben vannak. Amikor az őrző újra megböki, a társai meg hangosan felkacagnak, a járókelők egy része szétszéled. Forrong bennem az indulat. Szerencsétlen belehal a megrázkódtatásba, ha nem ölik meg előbb. Teszek feléjük egy lépést, a röpcédulákkal teli táskám súlyosan csapkodja a combomat. A gyomromban lévő csomó pattanásig feszül. Itt az esélyem, hogy tegyek valamit.