„Marshall habozás nélkül tesz fel merész kérdéseket, és kíméletlen válaszokat ad rájuk. Megközelítésmódja egyszerű, de hatékony. Tíz, részletes térképekkel kísért fejezetben fedi le Földünk minden régióját, és vázolja fel a globális erőviszonyokat. Mindegyikben arról beszél, hogy a földrajzi adottságok nemcsak a történelmünket alakítják, hanem a sorsunkat is. A földrajz fogságában tömör és hasznos geopolitikai útmutató egyre bonyolultabbá és áttekinthetetlenebbé váló világunkban.”

Adam LeBor, Newsweek

„Metszően világos felismerések arról, hogy a földrajzi adottságok miként irányítják a világ vezetőinek döntéseit.”

Gideon Rachman, The World blog, ft.com

„Egészen kivételes mű, komoly kutatási háttérrel, hiteles okfejtésekkel és konkrét adatokkal. Információs kincsestár, amelyet haszonnal forgathat a kortárs geopolitikai helyzet hivatásos kutatója, de az érdeklődő nagyközönség és az egyetemi hallgatók számára is lebilincselő olvasmány. Mindenkinek szívből ajánlom.”

Nehad Ismail

„A mai brit médiában nem sok külföldi tudósító akad, aki olyan áttekintő elemzést tudna adni egy politikai helyzetről, mint Tim Marshall. Könyvében pazar előadásmóddal tárja elénk tudását és tapasztalatait. A földrajz fogságában meggyőzően bizonyítja, hogy szerzője hiteles és avatott kalauz világunk dolgaiban.”

retroculturati.com

„Legújabb könyvében Marshall a rá jellemző erőteljes és meggyőző stílusban világosan mutatja be, hogy a politika a földrajzi viszonyok ismerete nélkül mit sem ér.”

Dan Lewis, Stanfords, WorldTravelGuide.net

„Egyike a legremekebb geopolitikai tárgyú könyveknek. Az olvasó úgy érzi, mintha vakító fénysugár világítaná meg a mindennapok politikai történéseit. Marshall világosan gondolkodó, érthetően fogalmazó szerző, és rendelkezik azzal a ritka képességgel, hogy széles összefüggéseket áttekinthető egységben láttasson. Noha témája igen bonyolult, A földrajz fogságában letehetetlen olvasmány.”

Nicholas Lezard, Evening Standard

„A globális geopolitikai erők lényeglátó és részletgazdag elemzése.”

dr. Sajjan M. Gohel

„A földrajz fogságában rendkívül izgalmas könyv, a politika iránt érdeklődőknek remek áttekintést kínál a geopolitika szövevényes tudományáról.”

Florian Gossy, stern.de

„Új felismerésekkel megajándékozó és meggyőző bevezetés a geopolitikába, igazi gyöngyszem az angolszász politikai tárgyú könyvek tengerében.”

Landeszeitung für die Lüneburger Heide

„Marshall tíz fejezetben körbekalauzol minket a Földön. A földrajz fontos tudomány, s aki oly jártas benne, mint a szerző, jobban érti a világot.”

Uli Hufen, WDR 5

„Tim Marshall okos könyvet írt, friss szemmel és nyitottan tekint a világpolitikára és a felszíne alatt zajló folyamatokra.”

Die Linke im Bundestag

„A földrajz fogságában alapos betekintést nyújt a világ egyes régióinak és államainak geopolitikai folyamataiba, s kétségkívül óriási segítséget jelent abban, hogy a politikai élet szereplőinek egyik-másik döntését új megvilágításban láthassuk.”

Michael Greuel, Kölner Stadt-Anzeiger

„Tim Marshall brit újságíró rendkívül olvasmányosan, sok példával illusztrálva mutatja be, mi a szerepe a földrajznak a geopolitikában.”

Universum

„A földrajz fogságában című könyvben meghökkentő megállapítások olvashatók arról, hogy milyen módon játszik meghatározó szerepet a földrajz nem csupán a háborúkban és a konfliktusokban, de az egyes országok fejlődésében vagy visszamaradottságában is.”

Recklinghäuser Zeitung

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Tim Marshall: Prisoners of Geography. Ten Maps That Tell You Everything You Need To Know About Global Politics
Elliott and Thompson Limited, London, 2016

Fordította Makovecz Benjamin
A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte és a második kiadás új részeit fordította Zsuppán András

Copyright © Tim Marshall, 2016
Hungarian translation © 2017, 2021, 2024 Makovecz Benjamin
2019, 2024 Zsuppán András
Magyar kiadás © 2018, 2019, 2021, 2024 Park Könyvkiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Térképek © JP Map Graphics Ltd
Borítóterv © David Wardle

Negyedik, bővített kiadás

ISBN 978-963-633-163-4

Szerkesztette Szalay Marianne
A szöveget gondozta Markwarth Ágnes
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti alapján készítette Oláh Gábor

Előszó

Mostanra szinte közhellyé vált azt gondolni és mondani, hogy rendkívül bizonytalan időket élünk. A világ – halljuk – soha nem volt még ennyire kiszámíthatatlan. Az ilyenfajta állítások óvatos, sőt szkeptikus válaszra ingerelnek. Helyénvaló az óvatosság. A világ mindig is bizonytalan hely volt, a jövő pedig a dolgok természeténél fogva előreláthatatlan. Mostani problémáink bizonyára lehetnének rosszabbak is. Ha más nem, 1914 századik évfordulója emlékeztethet erre.

Alapvető változások zajlanak, melyeknek döntő hatásuk lesz a jövőnkre és gyermekeink jövőjére, akárhol is élünk. A szélsebes technológiai fejlődéssel összefüggő gazdasági, társadalmi és demográfiai átalakulás globális következményei élesen megkülönböztetik a mai kort minden korábbitól. Talán ezért beszélünk annyit a „rendkívül bizonytalan időkről”, és ezért lett rohamosan fejlődő iparág a geopolitikai elemzés.

Tim Marshall személyében és szakmailag is különösen alkalmas arra, hogy érvényesen és hitelesen szóljon hozzá a vitához. Közvetlenül vett részt az elmúlt huszonöt év legdrámaibb eseményeiben. Amint a Bevezetőből megtudjuk, a frontvonalban szolgált a Balkánon, Afganisztánban és Szíriában. Felismerte, hogy a döntéseket és eseményeket, a nemzetközi konfliktusokat és a polgárháborúkat csakis akkor érthetjük meg, ha a legkörültekintőbben számításba vesszük a reményeket, a félelmeket és a történelmi előítéleteket, s hogy mindezeket hogyan befolyásolják az egyént, a társadalmakat és az országokat formáló fizikai körülmények, vagyis maga a földrajz.

Ez a könyv telis-teli van a biztonságunk és jólétünk szempontjából közvetlen fontosságú, megalapozott felismerésekkel. Mi befolyásolta az oroszok magatartását Ukrajnában? Vajon mi, a Nyugat, egyszerűen nem ismertük fel előre a kialakuló helyzetet? S ha csakugyan nem, hát miért? És ugyan meddig merészkedik el Moszkva? Vajon Kína végre biztonságban érzi magát saját, természetesnek tartott, szárazföldi határai között, s Peking nyugalma vagy nyugtalansága milyen hatással lesz a tengeri fegyverkezésre és viszonyára az Egyesült Államokhoz? Hogyan érinti mindez a régió többi országát, köztük Indiát és Japánt? Az Egyesült Államok több mint kétszáz éven át húzott hasznot rendkívül kedvező földrajzi helyzetéből és bőséges természeti erőforrásaiból. Most már nem hagyományos előállítású gáza és olaja is van elegendő – vajon megváltozik-e világpolitikai magatartása? Az Egyesült Államok ereje és rugalmassága rendkívüli, miért beszélünk mégis egyre többet a hanyatlásáról? Vajon az Észak-Afrikát, a Közel-Keletet és Dél-Ázsiát feszítő, mélyen gyökerező indulatok és megosztottságok feloldhatatlanok, vagy reménykedhetünk egy jobb jövendőben? Végül – és a mi országunk, az egyik legnagyobb és leginkább globálisnak nevezhető gazdaság, az Egyesült Királyság szempontjából talán ez a legfontosabb – hogyan reagál Európa a közelebbi-távolabbi feszültségekre és konfliktusokra? Tim szerint Európa az utolsó hetven évben (és különösen az 1991 utáni időkben) hozzászokott a békéhez és a jóléthez. Veszélyes-e, hogy ezt a boldog állapotot olyan magától értetődőnek vesszük? Értjük még egyáltalán, hogy mi folyik körülöttünk?

Akit mindez érdekel vagy nyugtalanít, az olvassa el ezt a könyvet.

Sir John Scarlett
a Szent Mihály és Szent György Lovagrend Parancsnoka
2004 és 2009 között az MI6, a brit titkosszolgálat igazgatója

Bevezető

Vlagyimir Putyin vallásos embernek mondja magát, és lelkesen támogatja az orosz ortodox egyházat. Ha csakugyan így van, lehet, hogy esti imája végén olykor felsóhajt: „Istenem, miért nem teremtettél néhány hegységet Ukrajnába?”

Ha Isten hegységeket adott volna Ukrajnának, a Kelet-európai-síkvidéknek nevezett roppant terület nem lenne oly igen alkalmas arra, hogy mindig onnan támadják meg Oroszországot. Így azonban Putyinnak nincs választása: meg kell próbálnia legalább ellenőrzése alatt tartani a nyugat felé húzódó irdatlan lapályt. Így van ez minden országgal, legyen nagy vagy kicsiny. A földrajzi fekvés kényszerhelyzet a vezetőiknek; sokkal kevesebb mozgásteret és választási lehetőséget hagy számukra, mint gondolnánk. Ez volt a helyzet Athénnal, a perzsákkal, a babiloniakkal és a korábbi civilizációkkal; ezzel szembesült minden uralkodó, aki népe védelmére biztos pozíciókat keresett.

A táj, ahol élünk, mindig alakította az embert. Befolyásolta a háborúkat, hatással volt a hatalom működésére, a politikai folyamatokra és a világ majd minden szegletét elfoglaló embercsoportok társadalmi fejlődésére. A technológia látszólag áthidalja a népeket elválasztó fizikai és szellemi szakadékokat, de nagyon is könnyű megfeledkezni arról, hogy milyen sokat számít a földterület, ahol élünk, dolgozunk és felneveljük a gyermekeinket, s hogy a bolygónkon élő hétmilliárd ember vezetőinek döntéseit bizonyos mértékig meghatározzák a mindnyájunkat korlátok közé szorító folyók, hegységek, sivatagok, tavak és tengerek – ahogy ez a múltban is történt.

Egyetlen földrajzi tényező sem fontosabb a többinél. A hegyek nem lényegesebbek a sivatagoknál, a folyók a dzsungeleknél. Bolygónk különböző tájain más- és másfajta földrajzi adottságok játszanak döntő szerepet abban, hogy mit tehetnek meg és mit nem az ott élők.

Általánosságban szólva: a geopolitika azt kutatja, hogy a nemzetközi kapcsolatokat miként lehet a földrajzi tényezők – nemcsak a fizikai táj, például a hegységek mint természetes választóvonalak vagy a folyórendszerek, hanem az éghajlat, a népesség, a kulturális régiók és a természeti erőforrások – alapján megérteni. E tényezők meghatározó befolyással vannak civilizációnk különféle aspektusaira a politikai és katonai stratégiától a társadalmak fejlődéséig, így többek között a nyelvre, a kereskedelemre és a vallásra.

A nemzeti és nemzetközi politikai viszonyokat megalapozó fizikai realitásokat túlságosan gyakran hagyják figyelmen kívül a történetírók és azok is, akik napjainkban tudósítanak a világ dolgairól. A földrajz azonban nyilvánvalóan meghatározó része nemcsak a micsoda, hanem a miért kérdésre adott válaszoknak is. Talán nem az egyetlen meghatározó tényező, de bizonyára a leginkább mellőzött. Vegyük például Kínát és Indiát. Két népes és hatalmas ország; igen hosszú közös határuk van, de mind politikai, mind kulturális szempontból mélységesen különbözőek. A legkevésbé sem lenne meglepő, ha ez a két óriás egy sor háborút vívott volna egymással, mégsem volt köztük soha fegyveres konfliktus, kivéve egy alig egy hónapon át tartó kisebb összecsapást 1962-ben. Hogy miért? Mert a világ legmagasabb hegységrendszere, a Himalája választja el őket egymástól, és azon gyakorlatilag lehetetlen átkelni nagyobb hadoszlopokkal. A technológia fejlődésével természetesen új lehetőségek nyílnak ennek az akadálynak a leküzdésére, de fizikai jelenléte továbbra is visszatartó erő, így aztán mindkét ország másfelé fókuszálja külpolitikáját, miközben azért egymást is éberen figyelik.

Az egyes vezetők személyisége, az ideológiák, a technológia és más tényezők mind alakítják az eseményeket, de csupán átmenetileg. Minden nemzedék ugyanazokkal az akadályokkal találja szemben magát: a Hindukus és a Himalája irdatlan falával, az esős évszak időjárási viszontagságaival és azzal, hogy csak korlátozottan fér hozzá az ásványkincs- és az élelemforrásokhoz.

A téma iránt akkor kezdtem érdeklődni, amikor az 1990-es években a balkáni háborúkról tudósítottam. Közelről figyelhettem meg, ahogy a különböző népek – szerbek, horvátok és bosnyákok – vezetői szándékosan emlékeztetik „törzseiket” a réges-régi megosztottságokra és az ősi gyanakvásokra ebben az igen sokszínű régióban. Amikor aztán sikerült eltávolítani egymástól a népeket, már könnyű volt egymás ellen uszítani őket.

Nagyszerű példa a koszovói Ibar folyó. Az oszmánok Szerbia fölötti uralmát az 1389-ben Pristina közelében megvívott rigómezei csata tette véglegessé. A következő évszázadok során a szerb népesség visszahúzódott a folyó mögé, ahogy a muszlim vallású albánok száma mindjobban gyarapodni kezdett Koszovóban, ahol a 18. század derekára már többségbe kerültek.

A 20. században az Ibar folyó vonala továbbra is éles etnikai-vallási határvonalat jelentett. Aztán 1999-ben a NATO által végrehajtott bombázások és a Koszovói Felszabadítási Hadsereg támadásainak hatására a jugoszláv (szerb) erők visszavonultak a folyó mögé, s a maradék szerb lakosság többsége is gyorsan követte őket. Az Ibar de facto határvonala lett a független Koszovó államnak, amit ma a világ országainak több mint fele ismer el.

Az előrenyomuló NATO-erők szintén az Ibar mentén fekvő Mitrovicánál torpantak meg. A NATO a három hónapos háború során burkoltan egész Szerbia megszállásával fenyegetőzött, ez azonban a földrajzi és a politikai kötöttségek miatt valójában soha nem szerepelt a valódi lehetőségek között. Magyarország világossá tette: nem járul hozzá ahhoz, hogy területéről a nemzetközi erők támadást indítsanak, mert tartott a Vajdaságban élő 350 ezer magyar elleni megtorlásoktól. A másik alternatíva egy dél felől indított támadás volt, ami azt jelentette, hogy erőltetett menetben kellett volna eljutni az Ibarhoz, ott azonban a NATO a folyón túl tornyosuló hegyekkel találta volna szemben magát.

Abban az időben szerb tudósítókkal dolgoztam Belgrádban, és megkérdeztem a munkatársaimat, hogy mi történne, ha a NATO bevonulna. „Tudod, Tim – válaszolták –, akkor letennénk a kameráinkat, és elővennénk a géppisztolyokat.” Liberális gondolkodású szerbek voltak, jóbarátaim és derék ellenzékiek, de akkor előszedték a térképeket, és megmutatták, hogy hol védelmeznék a szerbek a hazájukat a hegyekben, és a NATO hol lenne kénytelen megtorpanni. Kissé megkönnyebbültem, amikor egy földrajzleckével mutatták be, mennyivel szűkebb a NATO mozgástere, mint amilyennek a brüsszeli PR-gépezet beállítja.

A terep fontosságának megértése nagy hasznomra vált a következő esztendőkben. 2001-ben például, néhány héttel 9/11 után a saját szememmel láttam, hogy az éghajlat a modern technológia korában is mennyire megszabja a katonai lehetőségeket, akár a világ legerősebb hadseregei számára is. Észak-Afganisztánban voltam; Tádzsikisztán felől tutajon keltem át a határfolyón, hogy csatlakozzam a tálibok ellen harcoló Északi Szövetség csapataihoz.

Az amerikai vadászgépek és bombázók már a fejünk fölött zúgtak el, támadva a tálibok és az al-Káida állásait a hideg, kopár síkságokon és a hegyek között Mazari-Sariftól keletre, hogy megtisztítsák a Kabul felé vezető útvonalat. Néhány hét alatt nyilvánvalóvá lett, hogy az Északi Szövetség erői készen állnak az előretörésre dél felé. És akkor hirtelen az egész világ elszíneződött.

Kitört a leghevesebb homokvihar, amit valaha átéltem. Minden mustársárga lett, még a levegő is, és a sűrűn kavargó homokszemcséktől szinte alig lehetett lélegezni. Harminchat órán át semmi sem mozdult, csak a homok. A vihar leghevesebb tombolásának óráiban legfeljebb egy-két méternyire lehetett ellátni, és az egyetlen, amit biztosan tudni lehetett, hogy az előrenyomulással várni kell, amíg az időjárás megenyhül.

Az amerikai műhold-technológia, a tudomány legmodernebb csodája vak és tehetetlen volt ennek a vad vidéknek az időjárásával szemben. Várnia kellett Bush elnöknek, az Északi Szövetség egyesített vezérkarának – mindenkinek. Aztán eleredt az eső. A mindenen és mindenkin megülő homok egy csapásra sárrá változott. Az eső olyan hevesen zuhogott, hogy a szállásunkként szolgáló vályogkunyhók szinte olvadásnak indultak. Megint csak be kellett látnunk, hogy legfeljebb az után indulhatunk tovább dél felé, hogy a vidék és az éghajlat elmondták a magukét. A földrajz törvényeit, amelyeket oly jól ismert Hannibál, Szun-ce és Nagy Sándor, a mai vezetők sem hagyhatják figyelmen kívül.

Legutóbb 2012-ben kaptam újabb leckét geostratégiából, amikor Szíriát elborította a véres polgárháború. Ott álltam egy hegytetőn Hama városától délre, lebámultam a völgyre, és láttam, hogy a távolban egy falucska lángokban áll. Szír barátaim rámutattak egy nagyobb falura egy-két kilométerrel távolabb, és azt mondták, hogy onnan indult a támadás. Aztán elmagyarázták, hogy ha az egyik oldalnak sikerül a szemben álló fél elegendő emberét kiszorítania, akkor az egész völgy csatlakozhat ahhoz a vidékhez, ahol az ország egyetlen autópályája halad, s így kialakul egy nagyobbacska összefüggő, életképes terület, ahol később akár egy miniállamot is létre lehet hozni, ha Szíriát többé nem lehetne egyesíteni. Ahol korábban csak egy lángoló falucskát láttam, most megértettem a hely stratégiai fontosságát, és ismét rádöbbentem, hogy a legalapvetőbb fizikai adottságok miképpen formálják a politikai realitásokat.

A geopolitika minden országot érint, éljen akár háborúban – mint a két említett példa mutatja – vagy békében. Példákat tetszés szerint hozhatnánk a Föld bármely vidékéről. Terjedelmi okokból nem elemezhetem mindegyiket; sok más mellett Kanadáról, Ausztráliáról és Indonéziáról is csak futólag teszek említést, pedig akár egy teljes kötetet lehetne szentelni egyedül Ausztráliának és annak, hogy földrajzi adottságai hogyan alakították a világ többi részével való fizikai és kulturális kapcsolatát. Helyettük azokra a régiókra és nagyhatalmakra koncentrálok, amelyek legjobban szemléltetik könyvem fő megállapításait, bemutatom a múlt geopolitikai örökségét (a nemzetállamok létrejöttét), a jelenlegi legélesebb helyzeteket (mint az ukrajnai háború és Kína növekvő befolyása), és végül rövid kitekintést adok a jövőbe (versenyfutás az Északi-sarkvidékért).

Oroszország esetében látni fogjuk az Északi-sarkvidék hatását és azt, hogy az ottani dermesztő klíma hogyan akadályozza az ország valódi globális hatalommá válását. Kínánál szemügyre vesszük, hogyan korlátozza a nagyhatalmi befolyást az ütőképes haditengerészet hiánya, s hogy jelenleg milyen hallatlan lendülettel igyekeznek változtatni ezen a helyzeten. Az Egyesült Államokról szóló fejezetben azt vizsgáljuk meg, hogy a kulcsfontosságú régiókban végrehajtott, okos területszerző politika hogyan vezetett egy két óceáni kijárattal rendelkező világhatalom létrejöttéhez. Európa példáján azt figyelhetjük meg, hogy mekkora értéke van a síkvidékeknek és a hajózható folyóknak a régiók közötti kapcsolatok kialakulásában és egy olyan kultúra megteremtésében, amely képes volt megadni a kezdő lendületet a modern világ kialakulásához; Afrika példája pedig tanulságosan mutatja be az elszigeteltség következményeit.

A Közel-Keletről szóló fejezetből kiderül: ha úgy húzzák meg a térképen a határvonalakat, hogy nem veszik figyelembe az adott terület földrajzi adottságait és a helyi kultúrák éppily fontos sajátosságait, azzal elvetik a későbbi viszályok magvait. E viszályoknak a 21. században is szemtanúi vagyunk. Ugyanez a motívum bukkan fel az Afrikát és Indiát/Pakisztánt tárgyaló fejezetben. A gyarmati hatalmak mesterséges határokat húztak meg, és a térség fizikai adottságait egyáltalán nem vették figyelembe. Mostanában erőszakos próbálkozások történnek e határok újrarajzolására, s mindaddig folytatódnak, amíg a terület térképe egészen másként nem fog festeni, mint amilyennek ma ismerjük.

Koszovótól és Szíriától élesen különbözik Japán és Korea abban a tekintetben, hogy utóbbi országok etnikailag csaknem egyneműek. Vannak azonban egészen másféle nehézségeik: Japán szigetország természeti erőforrások nélkül, Korea megosztottsága pedig még megoldásra vár. Latin-Amerika egy anomália. Déli része olyan mértékben el van vágva a külvilágtól, hogy a világkereskedelembe igen nehezen tud bekapcsolódni, kedvezőtlen belső földrajzi viszonyai pedig megakadályozzák egy, az Európai Unióhoz hasonlóan sikeres szabadkereskedelmi övezet létrehozását.

Végül eljutunk a Föld egyik legkevésbé lakható térségéhez: az Északi-sarkvidékhez. Az emberiség a történelem legnagyobb részében nemigen vett tudomást a létezéséről, a 20. században azonban energiahordozókat fedeztek fel itt, s a jelen század diplomáciája fogja eldönteni, hogy ki birtokolja – és bocsátja áruba – ezeket az erőforrásokat.

A földrajznak az emberi történelmet meghatározó tényezőként való értelmezése talán kissé sivár szemléletmód, meglehet, ezért nem kedvelik egyes értelmiségi körökben. Azt sugallja, hogy a természet hatalmasabb az embernél, és sorsunk fölött csak korlátozott mértékben rendelkezhetünk. Ám nyilvánvaló, hogy más tényezők is befolyásolják az eseményeket. Bárki értelmes ember beláthatja, hogy a modern technológia lassan megpuhítja a geográfia vastörvényeit. Mára utat talált egyes földrajzi akadályok fölött, alatt vagy rajtuk keresztül. Az amerikaiak úgy tudják Missouriból indulva bombázni Moszult, hogy repülőiknek közben nem kell épített kifutópályára leszállniuk a tankoláshoz. Ezzel és a részben önfenntartó repülőgép-hordozó harccsoportjaikkal immár nincs szükségük szövetségesekre vagy gyarmatokra ahhoz, hogy a világ bármely pontján lecsaphassanak. A mozgásterük természetesen szélesedik, ha van egy légi támaszpontjuk a Diego Garcia-szigeten vagy szabadon használhatják a bahreini kikötőt, de ezek már kevésbé létfontosságúak.

A légierő tehát megváltoztatta a szabályokat, ahogy más módon az internet is. De a földrajz és annak ismerete, hogy miként alakultak ki és maradtak fenn a nemzetek az adott földrajzi körülmények között, továbbra is kulcsfontosságú, ha meg akarjuk érteni a világ jelenét és jövőjét.

Az iraki és a szíriai konfliktust az idézte elő, hogy a gyarmati hatalmak figyelmen kívül hagyták a földrajzi adottságokat, Kína pedig pont azért foglalta el Tibetet, mert nagyon is tisztában volt velük; az Egyesült Államok globális külpolitikáját ezek az adottságok diktálják, s az utolsó talpon maradt világhatalom technológiai fölénye és hatalmas katonai ereje legfeljebb enyhítheti a természet vagy Isten által lefektetett szabályokat.

Mik ezek a szabályok? A választ kezdjük egy nehezen védelmezhető országgal, amelynek kiszolgáltatottságát vezetői évszázadokon át terjeszkedéssel ellensúlyozták. Azzal az országgal, amelynek nyugati határain nincsenek hegyek: Oroszországgal.

Első fejezetOroszország

óriási (mn.): rendkívül nagy (méretű, kiterjedésű),
hatalmas, irdatlan

Oroszország óriási. A legóriásibb. Irdatlan. Irdatlansága 17 millió négyzetkilométer, irdatlansága 11 időzóna. A leghatalmasabb ország a világon.

Erdőségei, tavai, folyói, fagyos tundrája, sztyeppéje, tajgája és hegységei is óriásiak. Roppantsága rég beszivárgott közös tudatunkba. Akárhol járunk, Oroszország ott lesz, keletre vagy nyugatra, északra vagy délre – az orosz medve mindenütt jelen van.

Nem véletlen, hogy éppen a medve jelképezi ezt a hatalmas nemzetet. Ott ül; néha téli álmot alszik, néha dörmög; fenséges, de ádáz. Az oroszok vonakodnak a valódi nevén nevezni, mert tartanak attól, hogy megidézik a sötét oldalát. A medvegy szó voltaképpen a rémisztő nevet megkerülő körülírás; azt jelenti: „mézevő”.

Legalább 120 ezer medvegy él az eurázsiai országban. Az Uráltól nyugatra fekvő területet nevezik európai Oroszországnak. A hegységtől keletre Szibéria egészen a Bering-tengerig és a Csendes-óceánig húzódik; még a 21. században is hat napig tart vonattal átutazni rajta. Oroszország vezetőinek ekkora távolságokban, ekkora különbözőségekben kell gondolkodniuk. Évszázadokon át éberen figyeltek minden irányban, de elsősorban mindig nyugat felé.

Amikor az írók a medve szívének legmélyére próbálnak hatolni, gyakran idézik Winston Churchill 1939-ben tett híres megállapítását: „Oroszország egy rejtvénybe csomagolt találós kérdés egy titok belsejébe rejtve – ám csak ritkán teszik hozzá a mondat második felét –, de talán van hozzá kulcs is. A kulcs az orosz nemzeti érdek.” Hét évvel később ezt a kulcsot használta saját megfejtéséhez: „Meggyőződésem, hogy semmit sem csodálnak annyira, mint az erőt, és semmit sem vetnek meg jobban, mint a gyengeséget, kivált a katonai gyengeséget.”

Churchill a mai orosz vezetőkről is beszélhetett volna, akik – noha a demokrácia köntösébe burkolóznak – természetüknél fogva ugyanolyan zsarnokiak, és ugyanúgy csakis a nemzeti érdekeket tartják szem előtt.

Amikor Vlagyimir Putyin nem Istenre meg a hegységekre gondol, akkor a pizza jár a fejében. Elsősorban a pizzaszelet formája: az ék.

A szelet csúcsa Lengyelország. Itt a hatalmas Észak- és Kelet-európai-síkvidék, amely Franciaországtól egészen az Urálig, Európa és Ázsia 2500 kilométer hosszú természetes határvonaláig húzódik, mindössze 500 kilométernyire keskenyedik a Balti-tenger és a Kárpátok között. Az Észak-európai-síkság magában foglalja Nyugat- és Észak-Franciaországot, Belgiumot, Hollandiát, Észak-Németországot és csaknem a teljes Lengyelországot.

Orosz szempontból nézve ez a földrajzi adottság kétélű kard. Lengyelország viszonylag keskeny folyosó, amelyben Oroszország szükség esetén felvonultathatja fegyveres erőit, és megakadályozhatja, hogy az ellenség előrenyomuljon Moszkva felé. Csakhogy a tér innentől keletre már tágulni kezd, az orosz határnál már több mint 3000 kilométer szélességű, s mindvégig sík terep nyúlik egészen Moszkváig és tovább – ilyen hosszú arcvonalat még egy hatalmas hadsereg is csak nagy nehézségek árán védelmezhet. Oroszországot ugyanakkor soha nem hódították meg ebből az irányból, részben azért, mert megvan a szükséges stratégiai mélysége. Mire egy nyugat felől közeledő hadsereg eléri Moszkvát, fenntarthatatlanul hosszúra nyúlnak az utánpótlási vonalai; ezt a hibát követte el 1812-ben Napóleon, 1941-ben pedig Hitler.

Az orosz Távol-Keleten ugyanígy a földrajz védi Oroszországot. Ázsia felől igen nehéz eljuttatni egy hadsereget Oroszország ázsiai részébe. Arrafelé nemigen akad más lerohannivaló, mint a hó, és a támadók legfeljebb az Urálig juthatnak el. Ott aztán azon veszik észre magukat, hogy elfoglaltak egy irdatlan területet, ahol rendkívül kedvezőtlen körülmények uralkodnak, az utánpótlási vonalaik irtózatosan hosszúra nyúltak, és állandóan tartaniuk kell egy ellentámadástól.

Azt gondolhatnánk, hogy Oroszországot senki sem akarja lerohanni, az oroszok azonban másként értékelik a helyzetet, s erre meg is van minden okuk. Az elmúlt ötszáz évben több támadás is érte őket nyugat felől. 1605-ben a lengyelek masíroztak át a Kelet-európai-síkságon, 1708-ban XII. Károly király vezetésével a svédek, 1812-ben Napóleon francia hadai, 1914-ben és 1941-ben pedig, a két világháború idején a németek. Másként fogalmazva: Napóleon 1812-es támadása óta – ideszámítva az 1853–56-os krími háborút, illetve a két világégést – az oroszok átlagosan harminchárom évenként kénytelenek voltak háborút vívni a Kelet-európai-síkvidék területén.

Az oroszok 1945-ben, a második világháború végén megszállták a németektől Közép- és Kelet-Európában elhódított területeket, ezek egy részét beolvasztották a Szovjetunióba, amely egyre inkább az egykori Orosz Birodalomra emlékeztetett. 1949-ben az Egyesült Államok, Kanada és egyes nyugat-európai országok létrehozták az Észak-atlanti Szerződés Szervezetét, a NATO-t Európa és az észak-atlanti térség védelmére a Szovjetunióval szemben. Válaszul a kelet-európai szocialista államok a szovjetek vezetésével, védelmi és kölcsönös katonai segítségnyújtási céllal 1955-ben megalkották a Varsói Szerződést. Erről mindenki azt hitte, hogy acélból van, de visszatekintve látjuk, hogy már az 1980-as évek elején rozsdásodásnak indult, és 1989-ben, a berlini fal leomlásakor a darabjaira hullott.

Putyin elnök nem rajong az utolsó szovjet pártfőtitkárért, Mihail Gorbacsovért. Őt hibáztatja azért, hogy Oroszország biztonsága megrendült, s a Szovjetunió széthullását az 1990-es évek elején „a század egyik legnagyobb geopolitikai katasztrófájának” tartja.

Az oroszok azóta egyre nyugtalanabbul figyelik, hogy a NATO folyamatosan közelebb kerül a határaikhoz, és „bekebelezi” azokat az országokat, amelyek – Oroszország azt állítja, erre korábban ígéretet kapott – nem csatlakozhatnának a szervezethez: 1999-ben Csehországot, Magyarországot és Lengyelországot, 2004-ben Bulgáriát, Észtországot, Lettországot, Litvániát, Romániát, Szlovákiát és Szlovéniát, 2009-ben Albániát és Horvátországot, 2017-ben pedig Montenegrót. A NATO álláspontja szerint ilyen értelmű ígéret soha nem hangzott el.

Oroszország, mint minden nagyhatalom, a következő száz év távlatában gondolkodik, és tisztában van azzal, hogy olyan hosszú idő alatt bármi megtörténhet. Száz évvel ezelőtt ugyan ki gondolta volna, hogy az amerikai fegyveres erők Lengyelországban és a balti államokban fognak állomásozni, Moszkvától mindössze néhány száz kilométernyire? 2004-ben, csak tizenöt évvel 1989 után a Varsói Szerződés minden országa – Oroszország kivételével – vagy a NATO, vagy az Európai Unió tagja lett.

A moszkvai vezetők gondolkodását ezek a tények és hazájuk történelme határozza meg.

Oroszország a 9. században született meg a keleti szláv törzsek Kijevi Rusznak nevezett laza szövetségeként, központjai a mai Ukrajna területén fekvő Kijev és más, Dnyeper menti városok voltak. A hódító mongolok kelet és dél felől többször is megtámadták, s a 13. században végül lerohanták ezt a vidéket. A formálódó Oroszország ekkor északkeletebbre, Moszkva körül szerveződött újjá, de az új államalakulat, a Moszkvai Nagyfejedelemség katonailag védhetetlen volt; nem voltak hegységei, sivatagai, és folyója is csak néhány. Minden irányból síkvidék vette körül, s a dél és kelet felé elterülő sztyeppék túloldalán ott álltak ugrásra készen a mongolok. A hódítók onnan támadhattak, ahonnan csak akartak, és alig kínálkozott természetes védelmi állás, ahonnan szembe lehetett volna szállni velük.

Aztán jött az első cár, Rettegett Iván. Ő honosította meg a védekezésként alkalmazott támadás módszerét – vagyis azt, hogy előbb meg kell szilárdítani az otthoni helyzetet, aztán meg kell kezdeni a terjeszkedést. Ez naggyá tette az országot. Iván cár nagyszerű bizonyítéka az elméletnek, amely szerint egyetlen ember is fordíthat a történelem menetén. E nélkül az egyszerre végletesen kegyetlen és látomásos figura nélkül egészen másként alakult volna az orosz történelem.

Az egyre erősödő Oroszország már Iván nagyatyja, Nagy Iván nagyfejedelem alatt megkezdte az óvatos terjeszkedést, de az ifjú IV. Iván uralkodása idején, az 1550-es évektől jelentősen felgyorsult a folyamat. Kelet felé célba vették az Urál vidékét, délen a Kaszpi-tengert, északon az északi sarkkört. Kijáratot szereztek a Kaszpi-, később pedig a Fekete-tengerre, és fokozatosan egyre hátrébb szorították a mongolokat. A végtelen délorosz lapályon és a Kaukázus északi előterében katonai támaszpontokat építettek, hogy elrettentsenek minden betolakodót – a mongol kánságokat, az Oszmán Birodalmat vagy a perzsákat.

Voltak átmeneti visszaesések, de az oroszok a következő évszázadban átkeltek az Urálon, benyomultak Szibériába, és idővel birtokba vették a messzi Csendes-óceánig nyúló egész területet.

Most tehát volt már ütközőzónájuk és hátországuk – lett az államuknak stratégiai mélysége –, ahová idegen támadás esetén visszahúzódhattak. A Jeges-tenger felől nem kellett támadástól tartaniuk, keletről az Urál is hatékonyan védelmezte őket minden behatolótól. Lassan kialakult az, amit ma Oroszországként ismerünk; aki dél vagy délkelet felől akarta megtámadni, annak hatalmas hadseregre és irdatlan hosszúságú utánpótlási vonalakra volt szüksége, és erős védelmi állásokon kellett keresztülverekednie magát.

Tartalom

Előszó

Bevezető

Első fejezet – Oroszország

Második fejezet – Kína

Harmadik fejezet – Az Egyesült Államok

Negyedik fejezet – Nyugat-Európa

Ötödik fejezet – Afrika

Hatodik fejezet – A Közel-Kelet

Hetedik fejezet – India és Pakisztán

Nyolcadik fejezet – Korea és Japán

Kilencedik fejezet – Latin-Amerika

Tizedik fejezet – Az Északi-sarkvidék

Konklúzió

A földrajz könyörtelen hatalma

Bibliográfia

Köszönetnyilvánítás

Név- és tárgymutató

Jegyzetek a magyar kiadáshoz

www.parkkiado.hu
www.facebook.com/parkkiado

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus
2021

Felhasznált betűtípusok
Crimson Text – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License v2.0