Ellin Carsta

VESZÉLYBEN A BOLDOGSÁG

A Hansen család története

Fordította: Kalapos Éva Veronika

A mű eredeti címe: Das bedrohte Glück

© der deutschsprachigen Ausgabe 2019

By Ellin Carsta

All rights reserved.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Kalapos Éva Veronika, 2022

Minden jog fenntartva.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-303-9 (papír)

ISBN 978-963-614-304-6 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Havadi Krisztina

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Prológus

A vörös téglaépület kívülről mit sem változott az elmúlt évek folyamán. A Hansen család 1883-ban épült vállalata a raktárváros egyik első ingatlana volt, jóllehet Peter Hansen már 1850-ben megalapította a céget, amelynek székházát immár harminchárom éve építették jelenlegi helyére.

Az átadás óta csupán tíz év telt el, mégis igen sok minden történt ez alatt az idő alatt. Az élet és az üzleti világ hullámhegyei és -völgyei nyomot hagytak a vállalkozáson, remények teljesedtek be, álmok váltak valóra – és törtek össze mindörökre. A boldogság bekopogtatott a család ajtaján, majd ismét búcsút vett tőlük.

Peter Hansen, a család feje rég nem élt már. Nem sokkal korábban elveszítették a feleségét, Marie-t is, akivel közösen szerezték be, majd tették a helyére a családi villa összes berendezési tárgyát, és aki mindig rendíthetetlenül a férje mellett állt, bármit is tartogatott a Hansenek számára a sokszor végzetes fordulatokkal kecsegtető üzleti világ.

Már több mint hat éve Peter Hansen három fia, Georg, Robert és Karl vállalt felelősséget azért, hogy életben tartsa a vállalatot, és a nyereségből tetemes vagyont halmozzon fel ki-ki a családja számára. Sok áldozatot hoztak ezért, majdhogynem ráment a magánéletük is.

Ám cserébe büszkék lehettek arra, hogy a családi vállalkozás ezekben a napokban eddig sosem tapasztalt módon virágzott.

A Hansen név egyet jelentett a minőséggel Hamburgban, és messze a város határain kívül is. A sokszor feltett kérdés, hogy vajon megéri-e üzletet kötni a családdal, immár okafogyottá vált. Robert lányának, Luise Hansennek Hans Petersennel kötött házassága pedig egyet jelentett a két család gyümölcsöző együttműködésének.

De Luise szíve még mindig Kamerun dalainak ritmusát kalapálta, a lány tudta, hogy ez már sosem lesz másként. Most Hamburg volt az otthona, a cég pedig az élete – a kérdés csak az, hogy meddig…

1. fejezet

Hamburg, 1894. április 2.

Olyan érzés volt, mintha egy színdarabot nézett volna – ott ült a közönség soraiban, és a színészek fáradozását figyelte, akik minél hitelesebben igyekeztek játszani a szerepüket. A különbség csupán annyi, hogy ő is egy volt közülük, és mintha kívülről nézte volna magát, ahogy kétségbeesetten próbálja megőrizni a látszatot, és azt tenni, amit elvárnak tőle. Ilyenkor mindig eszébe jutott, hogy valójában teljesen értelmetlen, amit csinál, tekintve, hogy a Hamburgban és a cégnél töltött napjai meg vannak számlálva. Akárha egy ingaóra ketyegett volna a fejében, amit csak ő hallott, és ez a hang folyton arra emlékeztette, hogy minden hiábavaló.

Minek fáradozzon azért, hogy továbbvigye a céget, és egyre jobb üzleteket kössön, amikor úgysem lehet itt, hogy learassa a munkája gyümölcsét? Kiért, miért tegye mindezt? Az apjáért, akinek keserű csalódást okoz majd a szökésével? Vagy az unokabátyjáért, Richardért, aki számára most előkészíti a terepet, és aki az ő gondosságából kizárólag csak profitál? Hogy fennmaradjon a vállalkozás, amit a nagyapja alapított, és amely évek óta az élete középpontjában állt? Nem tudta a választ. És azt sem tudta, mihez kezd majd, ha a méhében növekvő gyermek miatt értelmetlenné válik mindaz, amiért olyan rég és olyan keményen dolgozott.

Kezdetben csupán leírhatatlan boldogságot érzett, tele volt tettvággyal, és biztosra vette, hogy minden akadályt legyőz, amely elé az élet állítja. De mindebből már szinte semmi sem maradt. Persze azért örült a gyermeknek, aki egy darab volt belőle, és egyben a kedvese, Hamza iránt érzett szerelmének szimbóluma.

Nagyon megérintette, hogy amikor felfedte a terhességét az apja előtt, a férfi másnap eljött hozzá, biztosította arról, hogy a legmesszebbmenőkig támogatja további tevékenységét a cégnél, miközben egy gyereklányra bízza a csecsemő gondozását. Luise tudta, hogy Robert komolyan beszél, hiszen tisztában volt azzal, milyen sokat jelent a lánya a cég életében. Az apja szavaira könnyekben tört ki, a nyakába ugrott, és szorosan magához ölelte őt. A férfi nem is sejthette, hogy miután a gyermek megszületik, és megpillantják a bőre színét, minden jó szándéka egy csapásra szertefoszlik majd.

Luise tudta, hogy ezt képtelen lenne elviselni. Nem bírná állni a bába, a nővére és mindenekelőtt az apja tekintetét, amelyből a legmélyebb csalódás és szégyen áradna felé. Rögtön egy lapra helyezné őt az anyjával, és arra jutna, hogy a lány biztosan az anyja szégyentelen természetét örökölte. Már a gondolatra is keserű könnyek szöktek a szemébe, és tisztában volt azzal, hogy a szökés az egyetlen megoldás. A nagyanyjuk mindig „alantasnak” nevezte az édesanyjukat a viselkedése miatt – ez volt a legdurvább szó, ami valaha elhagyta az ajkát. És Luise nem kételkedett abban, hogy ő sem érdemelne kifinomultabb jelzőket.

Ezen igazán nincs mit szépíteni: házasságtörő volt. Nehezen tudta elviselni a gondolatot, mégis így volt – megcsalta a férjét, Hansot, méghozzá nem is egy alkalommal. Csak ritkán engedett a férfi házastársi közeledésének, ugyanakkor Hamzának forró szenvedéllyel és gyakran adta oda magát. A férje bármelyik pillanatban rájöhetett volna a dologra, és eltaszíthatta volna magától, ahhoz pedig nem kellett túl sok fantázia, hogy tudja, mindez mit jelentene a számára.

Nagy sóhaj kíséretében lesimította a ruháját, és még egyszer a tükörképére pillantott. Aztán oldalra fordult; így jobban látszott a legapróbb változás is. Jelenleg a negyedik hónapban járt, a hasa egyelőre majdnem ugyanolyan lapos volt, mint bármikor. Egyáltalán nem látszott rajta a terhesség, még akkor sem, amikor teljesen meztelen volt.

A nővérénél, Marthánál mindez egészen másképp volt, amikor Eduárdot várta. Luise talán csak képzelte, de ha jól emlékezett, Martha már a várandóssága kezdetétől napról napra kerekedett. És nemcsak a hasa, hanem az egész teste. Ez persze talán amiatt is lehetett, hogy a nővére a terhessége alatt végig elég falánknak bizonyult. Egy falat édesség sem volt biztonságban tőle, és nem csupán a szokásos étkezések alatt evett, hanem gyakorlatilag egész nap. Luise csak egyszer vette a bátorságot, hogy óvatosan jelezze neki: amit most felszed, azt a szülés után le kell majd adnia, és jobban tenné, ha kicsit visszafogná a falásrohamait. Ahogy Martha elvörösödő arcára nézett, rögtön rájött, hogy hibát követett el. A nővére gorombán letorkolta, így hát Luise többé egy szóval sem említette a dolgot, Martha pedig tovább tömte magát. Aztán, amikor Eduard már egyéves volt, az anyja pedig folyton azért nyavalygott Luisének, hogy egyik régi ruhájába sem fér bele, a húga közölte, nem kíván többet erről a témáról beszélni, mire Martha sértetten hátat fordított neki.

Luise számára úgy tűnt, idővel azért belenyugodott a helyzetbe, mert nem sokkal később a varrónőért küldetett, és elkészíttette a szülés előtt viselt ruháinak valamivel nagyobb, pontosabb mását. A húga nem tudta, ezzel vajon azt a látszatot akarta-e kelteni, hogy még mindig az egykori darabjait hordja, vagy egyszerűen csak szerette a régi ruháit, és bántotta, hogy már nem viselheti őket, de végtére is mindegy volt. Ő mindenesetre eltökélte, hogy a szülés után is megőrzi az alakját, még akkor is, ha a Hamburgban viselt ruhái használhatatlanok lesznek Kamerunban.

Kilépett a szobájából, és lement a lépcsőn. Az étkezőből hangokat hallott: az apjáét rögtön felismerte, kisvártatva pedig a nagybátyjáét, Georgét és a feleségéét, Veráét is. Az ő férje, Hans mindig a vállalatnál reggelizett, kivéve a hétvégét, amikor viszont elsőként jelent meg az asztalnál, hogy példát mutasson az alkalmazottaknak. Luisének ez tökéletesen megfelelt. Minél kevesebb időt kell eltöltenie vele, annál jobb.

– Jó reggelt! – köszöntötte a többieket, amint belépett az étkező ajtaján. A tekintetek rögtön felé fordultak.

– Jó reggelt! – felelték a jelenlévők szinte egyszerre.

A legtöbbjük hangját már hallotta, de ott ült az asztalnál az unokanővére, Frederike és az unokabátyja, Richard is. Richard felesége, Elsa azonban hiányzott – ő a nagy családi étkezések helyett jobban szeretett a szobájában enni. Luise eleinte megpróbált kedves lenni hozzá, de az utóbbi időben ezért már csak minimális erőfeszítéseket tett. Elsa szemmel láthatóan nem kívánt a család teljes értékű tagja lenni, és Luise gyanította, hogy a Hansenek hasonlóképpen állnak őhozzá.

A tény, hogy teherbe esett Richardtól, nem csupán a férfi számításait húzta keresztbe, de a sajátjait is. Richard egyszer elmesélte az unokahúgának, hogy Elsának komoly szakmai céljai voltak, amelyek közül sokat már meg is valósított. Luise igyekezett elhessegetni a gondolatot, hogy ha az asszony valóban ilyen okos, mégis miért ugrott be egy Richard-félének. Nem tartotta sokra az unokabátyját, kislány korában még egy kicsit félt is tőle. Ez mára már elmúlt, de még mindig nem bízott benne, és nem is kedvelte különösebben. Ha nem lett volna a család tagja, biztosan nem állt volna szóba vele.

Richard felesége idejének nagy részét a lányával, Marie-val töltötte, aki már féléves, és tényleg elragadó gyermek volt. Hiába nézett hamarosan az anyaság elé, Luisének így sem volt túl sok kedve foglalkozni vele.

Szívesebben tartózkodott odabent a cégnél, és szerette volna a Hamburgban töltött maradék idejét a lehető leghatékonyabban felhasználni. Részben azért, hogy amikor majd mindent hátrahagy, legalább üzleti vonatkozásban ne lehessen rá panasz, sőt, azok a munkatársak, akik az anyacégnél maradnak, hasznát lássák a vezetői munkájának. Részben azért, mert majd szétszakította a szívét a gondolat, hogy ebben az életben már soha többé nem kaphatja vissza mindazt, amit a cég élén álló első asszonyként felépített. És nem utolsósorban mindent elő akart készíteni, hogy amikor majd eljön az idő, semmi se állhasson az utazása, jobban mondva a szökése útjába.

Luise leült egy üresen álló székre az apja mellé, és köszönetet mondott Annának, aki az imént tett elé egy csésze kávét.

– Hogy vagy ma reggel? – érdeklődött Robert, és finoman a lánya hasa felé biccentett.

– Nagyon jól, köszönöm. – Luise értékelte az aggodalmát, de nem kívánt elmélyedni a témában. – Át tudtad nézni a megrendeléseket, amelyeket tegnap odaadtam? – nézett az apjára kérdőn.

– Kérlek, Luise, ne az asztalnál! – dorgálta meg a nagynénje, Vera. – Legalább egy kis ideig ne beszéljünk a kávé- és a kakaóbabokról!

– Bocsáss meg, nénikém! – sóhajtott fel a fiatalasszony.

– Nézd el neki! – állt Robert a lánya pártjára. – Szerintem Luise ereiben vér helyett kávé és kakaó folyik. – Ezzel Luisére kacsintott.

– Te mit csinálsz ma, Frederike? – fordult a lányához Vera, mire a lány rögtön kihúzta magát.

– Megkértem Elsát, néhány óra múlva hadd vegyem át Marie-t egy kicsit – felelte, és idegesen megnyalta az ajkát.

– Nem válik a javadra, ha a bátyád gyerekének a pesztrálásával töltöd a napjaidat – válaszolta Vera bosszúsan. – Ez Elsa feladata, nem a tiéd, és mivel egyéb dolga sincs, igazán nem eshet nehezére.

– Igen, anyám.

– Meghívást kaptunk ma estére Bruno Richter házába, és szeretném, ha egy kicsit törődnél magaddal, megcsináltatnád a hajad, és felkészülnél az összejövetelre.

– Bruno Richter? – sápadt el Frederike.

– A fűszerkereskedő? – kérdezte Luise, és letette a csészéjét.

– Így van – bólintott Vera.

– Csak Georgot, Frederikét és téged hívott meg? – tudakolta az unokahúga.

– Pontosan. – Vera magasra emelte az állát. – Ez miért olyan meglepő?

Luise Frederikére pillantott, aztán az apjára siklott a tekintete.

– Bruno Richter annyi idős, mint apa.

– Ha valaki a húszas évei közepén jár, és még mindig hajadon, az nem nagyon válogathat – jelentette ki Vera, majd Frederikére nézett.

– Huszonhárom éves vagyok, anyám. Nem a húszas éveim közepén járok.

– Mintha ez bármin is változtatna. Tudom, a mindenki számára ismert problémák miatt – Vera mélyen beszívta a levegőt, és morcos pillantást vetett a férjére – sajnos elszalasztottuk a lehetőséget, hogy időben férjhez adjunk. Ez nem a te hibád. De most már így alakult, és meg kell próbálnunk a legjobbat kihozni a helyzetből.

Luise gyorsan visszanyelte az ajkára toluló dühös szavakat. Tudta, hogy nem volna értelme ellenkezni, mert a végén úgyis Frederike szenvedné meg az anyja neheztelését.

Vera várt egy kicsit, vajon Luise válaszol-e, majd ismét a lánya felé fordult.

– Szeretném, ha remek benyomást tennél mindenkire, Frederike.

– Igen, anyám.

– Jól van. Végtére is lassan ideje, hogy a saját gyermekeiddel törődj, ne pedig azokkal, akiket mások cipeltek a családba.

– Marie-t senki sem cipelte ide, anyám. Ő nem egy zsák krumpli, hanem a lányom, aki ebben a házban született – szólt közbe Richard.

– Mindazonáltal úgy tűnik, a feleségedet – nyomta meg Vera az utolsó szót – kizárólag a gyermeknevelés köti le. Márpedig te el akarsz érni valamit az üzleti életben, de ha ő folyton a házban bujdokol, és sosem jelenik meg melletted társasági eseményeken, a végén még azt a benyomást keltitek, mintha valami végzetes titkolnivalótok lenne.

– Hagyd már békén, Vera! – szólt közbe Georg, aki ugyan a visszaköltözése óta hivatalosan újra együtt élt a házban a feleségével és a családtagjaival, de már nem tekintették magától értetődően a család fejének.

– Hogyan, kérlek? – döbbent meg a felesége.

– Elsának és Richardnak a saját útját kell járnia, ahogy mi is tettük annak idején.

Vera leeresztette az evőeszközeit, és dühösen meredt a férfira.

– És mind jól tudjuk, hová vezetett ez, nem igaz?

Georg válaszolni akart, már ki is nyitotta a száját, de aztán ismét becsukta.

Robert és Luise egymásra pillantott. A fiatalasszony látta, hogy az apja mindjárt felrobban a dühtől. Nem tévedett: mind összerezzentek, amikor Robert hirtelen hangosan az asztalra csapott.

– Elég volt! – mennydörögte, és körülnézett. – Luise, Frederike, Richard, kimennétek egy percre? Szeretnék megbeszélni valamit Georggal és Verával.

A fiatalok engedelmesen abbahagyták az evést, és felemelkedtek a székükről. Aztán némán elhagyták az étkezőt, becsukták maguk mögött az ajtót, és felsiettek a lépcsőn.

Robert várt egy kicsit, és amint a lépteik zaja elhalt, Vera felé fordult.

– Épp elég sokáig tűrtem és hagytam, hogy itt fröcsögj nekünk – kezdte.

– Hogy beszélsz te velem?! – meredt rá az asszony döbbenten.

– Most tartsd a szád, és jól figyelj rám, megértetted? – Robert arca lángolt a haragtól. – Mindketten a családomhoz tartoztok – jelentette ki, és nagy levegőt vett. – Amit Georg és Elisabeth tett, valóban megbocsáthatatlan – folytatta. – Az én házasságom is szétesett miatta, a lányaimnak anya nélkül kell elkezdeniük a felnőtt életüket. És ez titeket is borzasztóan megviselt.

Vera hirtelen szólásra nyitotta a száját, láthatóan válaszolni akart, de Robert egy intéssel megállította.

– Elisabethtel és velem ellentétben ti lehetőséget kaptatok arra, hogy újraépítsétek a házasságotokat, amiért hálásnak kellene lennetek. De egyáltalán nem úgy viselkedtek.

– Hozzátehetek valamit, sógor? – hangsúlyozta ki Vera az utolsó szót.

– Kérlek – bólintott Robert.

– Ahogy most előadod ezt az egészet, az ember azt hihetné, Georg az én kívánságomra költözhetett vissza a villába. De hadd frissítsem fel az emlékezeted: kizárólag a te döntésed volt, hogy újra helyet adsz neki a cégnél, a házunkban és az életünkben.

– Valóban így van.

– Nagyszerű – jegyezte meg az asszony ingerülten –, hogy engem senkinek nem jutott eszébe megkérdezni.

– Ez nem igaz – vetette ellen Robert. – Én igenis többször megkérdeztelek, mit gondolsz afelől, hogy a férjed visszaköltözne a villába. Akkor egy szóval sem ellenkeztél.

– De nem is támogattam – vágta rá Vera tajtékozva. Robert Georgra pillantott.

– Nos, ebben az esetben azt hiszem, döntést kell hoznunk.

Georg bólintott.

– Sosem bocsátottál meg nekem, Vera, és ezt nem vehetem zokon tőled. Legjobb lesz, ha megint kiveszek egy lakást, hogy békében élhess.

Robert reagálni akart, de Vera felcsattant.

– És kitennél engem annak a szégyennek, hogy elhagysz? – támadt a férjére, de Georg vállat vont.

– Nem látom, hogyan másként oldhatnánk meg ezt a helyzetet.

– Ezt még egyszer nem viselem el – tördelte a kezét Vera kétségbeesetten. – A megaláztatást, a szánakozó pillantásokat…, a kaján részvétnyilvánításokat és az érzést, hogy a férjem ígéretei mit sem értek… Én nem tudom, én… – dadogta, és könnyekben tört ki. Robert átnyúlt az asztal fölött, és a karjára tette a kezét.

– Megbocsátás, Vera. Hidd el, ebben rejlik a megoldás. Késznek kell lenned megbocsátani Georgnak, és újra megnyitni előtte a szíved.

– Ahogy te Elisabethnek? – csúszott ki a sógornője száján, de rögtön észbe kapott. – Bocsáss meg, ezt nem kellett volna mondanom!

– Semmi gond. – Robert nem hagyta magát felbosszantani. – De van egy nagy különbség: én egy percig sem akartam megbocsátani Elisabethnek. Sosem akartam visszaengedni őt az életembe, és sosem hagytam volna, hogy ismét a villában éljen. Ő és én más utat választottunk, és tisztáztuk a helyzetünket. Most pedig rajtatok a sor, hogy eldöntsétek: a házasságotokért, vagy ellene akartok dolgozni. – Robert a bátyjára pillantott. – Szeretnék nyíltan beszélni veled, Georg. Sokáig gyűlöltelek azért, amit Elisabeth és te velem tettetek, rád sokkal dühösebb voltam, mint rá.

Georg lesütötte a szemét.

– De pontosan azzal kell felhagynod, amit most tettél – folytatta az öccse. – Ideje hátat fordítanod a múlt szégyeneinek. Így vagy úgy, de mindannyiunknak együtt kell élnünk azzal, ami történt. Én úgy döntöttem, hogy megbocsátok neked, és így is tettem. Többé nem neheztelek rád.

– Én pedig hálásan köszönöm – felelte a bátyja.

– Senki nem élhet folyton gyűlöletben, de állandó alázatban sem. Ez mindenki számára csak boldogtalanságot hoz. – Robert ismét Vera felé fordult. – Pontosan tudom, hogy érezted magad az utóbbi időben, Vera. Sokáig én is ugyanígy éreztem. De a gyűlölet és a harag csak még több fájdalmat szül, semmi mást. Bocsáss meg Georgnak, engedd ismét közel magadhoz, légy boldog, és szeresd őt! Ha pedig erre képtelen vagy, kérlek, viselkedj érett, felnőtt nőként, és tanúsíts tiszteletet iránta! Tudom, hogy még mindig szereted őt, és csak azért bánsz rosszul vele, mert meg akarod sebezni, úgy, ahogy ő is megsebzett téged. Vagy hagyd az ördögbe az egészet, és szállj ki! Te döntesz, de ez így nem mehet tovább. Ez egyikünknek sem jó. – Ezzel ismét Georgra nézett. – Neked pedig nem kell többé háttérbe kerülnöd, csak mert nem tudsz megbocsátani magadnak. Már alig van levegő ebben a házban, és ezt senki sem fogja sokáig bírni. Légy újra az a férfi, aki annak idején voltál! Régen egészen biztosan nem hagytad volna ilyen fölényesen viselkedni a feleséged. – Robert megint Vera felé fordult. – A döntés kizárólag rajtad áll. De egyvalamit tudnod kell: ha úgy határozol, helyrehozod a házasságod, elvárom, hogy tiszteletet tanúsíts a férjed és a család többi tagja iránt, ugyanúgy, ahogy tőlük is elvárom, hogy tiszteljenek téged. Igen, megcsaltak, és sok nehézségen mentél keresztül. De semmi értelme ezt újra és újra előhozni. Ha te és Georg a jövőben házaspárként akartok élni, soha többé nem hozhatod fel azt a régi affért. Egy szót sem szólhatsz arról, amit a férjed tett, és elég volt az éles megjegyzésekből is. Bocsáss meg neki, vagy ne, de következetesen tartsd magad a döntésedhez!

Vera és Georg egy percig néma csendben ült, és hagyta, hogy Robert szavai leülepedjenek bennük.

– Köszönöm, Robert, hogy felnyitottad a szemem – szólalt meg végül a bátyja, majd a feleségére pillantott. – Valóban semmire sem vágyom jobban, mint hogy megint együtt éljünk, ahogy régen. Úgyhogy ezennel ezredszer is bocsánatot kérek tőled. Esedezem a megbocsátásodért. De most teszem ezt utoljára. Robertnek igaza van: ennek az állandó szurkapiszkának véget kell vetni. – Egy pillanatig habozott, majd óvatosan megfogta a felesége kezét. Amikor visszaköltözött a villába, mereven megölelték egymást, de Vera azóta a férje legkisebb érintésére is összerezzent. Most nagyot nyelt.

– Meg akarok bocsátani neked… – kezdte, miközben könnyek futottak le az arcán. – De folyton magam előtt látlak titeket, Elisabethet és téged, ahogy… – Ezzel elfulladt a hangja. Robert hátratolta a székét.

– Töltsd a napot a feleségeddel, Georg, és bontsátok le a köztetek álló falakat! Ma nem kell bejönnöd az irodába. Hagyjatok időt magatoknak, veszekedjetek, vágjatok a másik fejéhez mindent, ami eszetekbe jut, aztán felejtsétek végre el az egészet! Komolyan mondom: mire ma este hazaérek, mindent megbeszéltek és kibékültök, különben az egyikőtök összecsomagol, és elmegy ebből a házból.

Ezzel visszatolta a székét, és némán elhagyta az étkezőt. Miután becsukta maga mögött az ajtót, felkiabált az emeletre, hogy a fiatalok most már lejöhetnek, aztán a folyosón állva megvárta, amint mindhárman felbukkantak a lépcsőn.

– Bemehetünk? – kérdezte Richard, és egy hirtelen mozdulattal az étkező ajtaja felé intett.

– Nem. A szüleiteknek sok megbeszélnivalójuk van, és nem szeretném, ha megzavarnátok őket. Menjetek a konyhába, és szerezzetek valami ennivalót, ha még nem fejeztétek be a reggelit!

A fiatalok egyszerre bólintottak. Frederike és Richard további szócséplés helyett a konyha felé indult, ám Luise az apja mellett maradt.

– Minden rendben?

– Azt hiszem, rendben lesz – válaszolta Robert. – Most indulok az irodába.

– Várj egy kicsit, összeszedem a holmim!

– Nem, inkább majd visszaküldöm érted a kocsit. Enned kell valamit, különben ártasz a gyereknek.

De Luise tudta, hogy nem erről van szó. Az apjának magányra volt szüksége, hogy gondolkodhasson. Nem tudta, vajon Vera és Georg veszekedése ismét fellobbantotta-e benne a saját kudarcba fulladt házassága felett érzett fájdalmat.

– Jól van, apa. Köszönöm. Akkor még van egy kis időm.

Robert előrehajolt, és arcon csókolta; ilyesmit már jó ideje nem tett. Aztán energikus léptekkel elhagyta a villát, hogy bevitesse magát az irodába.

Luise tűnődve utánanézett, majd követte az unokatestvéreit a konyhába. Az élet a villában megint szörnyen megterhelő volt – milyen jó, hogy hamarosan újra Kamerunban lesz!

2. fejezet

– Pszt! – suttogta Frederike az összeesküvők hangján.

– Mi az? – kérdezte Luise.

– Apád elment?

– Igen. Bevitette magát az irodába.

Frederike közelebb lépett hozzá, és az étkező felé intett a fejével.

– Szerinted apám megint elköltözik?

– Nem tudom. – Luise is a zárt ajtóra pillantott, és vállat vont. – Úgy tűnik, ki kell várnunk, mi történik.

Az unokanővére az ajkába harapott.

– Akkor legalább nem kell végigszenvednem azt a nyavalyás vacsorát – mormolta, és lesütötte a szemét. – Tudom, hogy nem kellene ezt mondanom, de tényleg így érzem.

– Nem veszem rossz néven – felelte az unokahúga. – Nem állítanám, hogy túl jól ismerem Bruno Richtert, ki tudja, lehet, hogy valójában nagyon kedves ember. De libabőrös leszek, ha arra gondolok, hogy a felesége légy… egy férfinak, aki az apád lehetne.

Frederike bólintott.

– Mi rosszat tettem, amiért nem kaphatok velem egykorú férjet?

– Ugyan már! – korholta Luise. – Te aztán az égvilágon semmi rosszat nem tettél.

– Nem-e? – Frederike szemébe könnyek szöktek. – Akkor miért nem kellek senkinek?

– Anton Messingernek igenis kellesz – emlékeztette Luise. – Csak a távolság…

– Kellettem – javította ki az unokanővére. – De már vége.

– Igazán? De miért?

– Nos, gondolom, megint elkövettem valami butaságot – töprengett el Frederike. – Legalábbis egy ideje már egy sort sem ír.

– Ezt nem értem.

– Én sem – felelte Frederike. – Minden rendben volt közöttünk, legalábbis én azt hittem. Nagyon jól megértettük egymást. De aztán egyszer csak nem küldött több levelet.

– Nem. Azt nem értem, miért mondod, hogy nem ír neked többé – ingatta a fejét Luise. – Hiszen pont tegnapelőtt jött tőle levél.

Frederike szeme elkerekedett. Kinyitotta a száját, majd újra becsukta, és kurtán megrázta a fejét.

– Mit mondasz? Ne bolondozz már, hiszen hetek óta nem hallottam felőle!

– Nem bolondozom, Frederike, a saját szememmel láttam a levelet. Sőt, az elmúlt hetekben és hónapokban gyakran láttam egyik-másik levelét a többi posta között. Egészen biztos vagyok benne.

Frederikének szüksége volt pár pillanatra, hogy összeszedje magát.

– Az anyám – mormolta végül döbbenten.

– Félek, hogy igazad van – emelte fel a fejét az unokahúga.

Frederike arca elsötétült, a keze ökölbe szorult, és az étkező csukott ajtaja felé lépett.

– Ne! – Luise megragadta a karját. – Ez sehova sem vezetne, ráadásul nem lenne túl okos döntés most megzavarni a szüleidet. Inkább gyere velem, egy darabig még biztos odabent maradnak!

– Mi folyik itt? Valami összeesküvés? – lépett ki Richard a konyhából a folyosóra.

– Á, semmi! – vágta rá a húga rögtön.

– Női témák – tette hozzá Luise, mire Richard a szemét forgatta.

– Elköszönök Elsától és Marie-tól, aztán indulok az irodába. Te is jössz? – kérdezte Luisétől. Az unokahúga gyors pillantást vetett Frederikére.

– Nem, majd később. – Ezzel a hasára tette a kezét. – Tudod, a terhesség – fűzte hozzá mintegy magyarázatként.

Richard ismét a szemét forgatta, majd otthagyta őket, és felment a lépcsőn.

Luise türelmesen megvárta, hogy hallótávolságon kívülre kerüljön, aztán Frederikéhez hajolt.

– A szüleid beszélgetése még eltart egy darabig – suttogta. – Szerintem is anyád rejtette el azokat a leveleket. Hová tehette? Talán egy titkos helyre, amelyről úgy gondolta, ott biztos nem találod meg?

– Nem tudom – vont vállat Frederike. – Talán a komódjába. Odafent van.

– Gyere, megnézzük!

– De hát megöl, ha rajtakap – kerekedett el a lány szeme.

– Akkor jobb lesz sietni – erősködött Luise. – Gyere már! Vagy nem akarod tudni, miket írt neked Anton?

– Dehogynem.

– Akkor gyere! – Luise megragadta a kezét, és magával vonszolta. Felsiettek a lépcsőn, aztán gondosan körülnéztek, nehogy Richard vagy Elsa hirtelen felbukkanjon, és fülön csípje őket, amint épp besettenkednek Vera hálószobájába. Aztán Luise kinyitotta az ajtót, és miután Frederike is követte, halkan becsukta maguk mögött. Frederike egyenest az anyja komódjához lépett. Kicsit habozott, majd kérdőn nézett Luisére, ám amikor az unokahúga bólintott, kihúzta a felső fiókot.

Óvatosan félretolta a fehérneműhalmot, hogy nem rejtőznek-e alatta a levelek, majd, amikor semmit sem talált, ismét precíz gondossággal elrendezte a ruhadarabokat. Ezután a második fiók következett, de az sem rejtett mást, mint zsebkendőket, kombinékat… és egy dobozt. Frederike vigyázva kiemelte a zsákmányt a fiókból, Luise pedig felnyitotta a fedelét. Valóban levelek feküdtek benne takaros kupacban, de egyik sem Anton Messingertől jött, hanem Georgtól Verának, sőt, két esetben Vera anyjától a férjének. Frederike némileg csalódottan tette vissza a dobozt a fiókba, miután Luise ismét rárakta a fedelet, és a fiókban található tárgyakat gondosan visszarendezte korábbi helyzetükbe. Majd még lejjebb hajolt, és kinyitotta az alsó, vagyis a legutolsó fiókot.

Ám abban is csak lepedőket és ágyneműt talált, semmi mást.

– És most? – pillantott Luisére kérdőn.

– A szekrény! – vágta rá az unokahúga rögtön, majd a masszív tölgyszekrényhez lépett, elfordította a zárban található kulcsot, és kinyitotta a halkan nyikorgó ajtót.

Frederike riadtan a szobaajtóhoz pattant, mert megijedt, hogy a nyikorgás elárulja őket. Pár pillanatig vártak, ám amikor senki sem toppant be a szobába felháborodva, folytatták a szekrény tartalmának átkutatását.

Odabent takaros rendben lógtak Vera szebbnél szebb ruhái. Luise felismert néhányat, közülük többet gyakran látott a nagynénjén, de a szekrény egy részében felfedezett néhány, régen valószínűleg kimondottan divatos és kifinomult darabot is. Verának lényegesen több ruhája volt, mint neki, ennek ellenére a ruhatára jóval átláthatóbbnak és rendezettebbnek tűnt, mint az övé. Luisében felötlött a kérdés, vajon mi ennek az oka. Vera az utóbbi hónapokban igen morcos volt, és bár az eleganciájára nem lehetett panasz, egyértelműen sütött róla, hogy nem érdekli, éppen mit hord, vagy mit gondolnak felőle azok, akikkel együtt él.

Frederike lejjebb hajolt, és ismét egy titokzatosnak vélt ládikával a kezében egyenesedett fel, amelyet a szekrény aljában, a ruhák alatt talált, ám csak egy kalap volt benne, más nem. Több dobozra is rábukkant, de azokból is csak további kalapok kerültek elő, mellettük pedig csupán két pár cipő állt.

Luise eközben a szekrény jobb oldalán lógó ruhákat nézte át.

– Semmi – jelentette ki.

Így hát becsukták a szekrényajtót, a zárban ismét elfordították a kulcsot, majd tanácstalanul körülnéztek a szobában.

Frederike belenézett a zsámolyba, felemelte az ágytakarót, sőt, még az ágy alá is belesett, de minden alkalommal a fejét rázva emelkedett fel.

A helyiségben már nem volt más, csak egy apró asztalka egy kerti virágokkal teli vázával, az oldalán két kis fotellel.

– Hová máshová rejthette őket? – töprengett Luise, ám hirtelen megdermedt, és figyelmeztetően az ajkára tette az ujját. – Pszt!

A két lány mukkanni sem mert, csak fülelt. Hallották, ahogy kinyílik az egyik ajtó, majd léptek hangzottak fel a lépcsőn, aztán pedig a hall szőnyegén. Valószínűleg most ért véget Richard búcsúzkodása a családjától, és éppen elindult az iroda felé.

Egy pillanatig még némán álltak, majd Luise az ajtóra tapasztotta a fülét.

– Azt hiszem, elment.

– Hála istennek! – sóhajtott egy nagyot Frederike megkönnyebbülve.

Luise próbált visszaemlékezni, miről beszéltek, mielőtt a léptek megzavarták őket, aztán beugrott.

– Szóval, mit gondolsz, hová máshová tehette még a leveleket?

– Tényleg nem tudom – vont vállat ismét Frederike. – Talán a dolgozószobába? – vetette fel.

– Nem hiszem – ellenkezett Luise. – Ott leginkább csak apám szokott dolgozni. Talán anyád be akarta biztosítani, hogy senki se fedezhesse fel a leveleket, de ehhez nincs elég jó rejtekhely.

Frederike felnyögött.

– Én még azt is el tudom képzelni, hogy megsemmisítette őket – pillantott Luisére elgyötörten. – Talán elégette a kandallóban.

– A téli hónapokban olyan erősen lobogott a tűz, hogy pillanatok alatt végezhetett velük. Kétségkívül ez lenne a legjobb módja, hogy biztosan ne kerüljenek a szemed elé.

– De most is megteheti minden további nélkül, hiába használjuk ritkábban a kandallót. Csak meg kell várnia, hogy mindenki eltűnjön a házból – folytatta Frederike csüggedten. – Kezdem azt hinni, sosem tudom meg, mit írt nekem Anton.

– Egyébként mi baja vele anyádnak? Mondott neked valamit?

– Nem is ismeri – ellenkezett Frederike. – Szerintem nem róla van szó, hanem inkább arról, hogy Bécsben él, és anya meg akarja akadályozni, hogy odaköltözzek, ha esetleg közelebb kerülünk egymáshoz. – A lány összeszorította a száját. – Én azonban egyáltalán nem is akarok ott élni. – Ezzel gyorsan Luisére pillantott, mintha véletlenül túl sokat árult volna el.

– Nem? De miért nem? A levelek alapján, amelyeket nekem írtál, azt gondoltam, nagyon jól érzed magad Karl bácsinál és Theresénél. Miután hazajöttél, csak úgy ragyogott a szemed, amikor a gyerekeikről meséltél.

Úgy tűnt, Frederike igen alaposan végiggondolja a válaszát. Luise úgy érezte, az unokanővére küszködik azzal, hogy elmondja, ami a fejében jár.

– Akkor sem – felelte végül Frederike nyersen. – Nem akarok odaköltözni.

– Jól van! – emelte fel a kezét Luise csitítóan. – Csak kérdeztem.

– Bocsáss meg, de tényleg nem szeretnék erről beszélni! – Frederike nagyot nyelt, amikor visszagondolt arra, amiről annak idején tudomást szerzett, és amiért szinte pánikszerűen el kellett menekülnie Bécsből.

Pedig valóban olyan remekül érezte ott magát, mint sehol máshol egész életében. Úgy imádta Therese és Karl gyermekeit, Franzot és Helenét, mintha a kistestvérei vagy a saját ivadékai lettek volna, bár az anyasághoz persze még túl fiatal volt. De a felfedezés, hogy Karl bácsi megcsalja a feleségét, kihúzta a lába alól a talajt. És nem csupán a félrelépés ténye viselte meg, mert teljes lelkéből szerette, mi több, csodálta a szíve mélyéig jóságos Theresét. Nem. Az volt az utolsó csepp a pohárban, hogy egy férfival kapta rajta a nagybátyját in flagranti – sőt, ami még rosszabb, nem akármilyen férfival, hanem a felesége bátyjával. A saját, tulajdon családtagja követte el a házasságtörést. Frederike keserű szemrehányást tett neki, és megfenyegette, hogy feljelenti; ezt végül nem tette meg.

Egész testében reszketett, miközben minden magyarázat nélkül, kapkodva elbúcsúzott Theresétől. Pedig majd megszakadt a szíve, hogy ezt kellett tennie, és egy szóval sem indokolhatta meg a távozását. De hát mit tehetett volna? Mondja el az igazat? Azzal tönkretette volna Therese és a gyerekei életét, pedig ők tiszta szívükből szerették az apjukat, és fogalmuk sem volt, miféle ember valójában. Nem, ezt Frederike nem vette volna a lelkére. Így hát sebesen összepakolt, elkérte a pénzt, ami a Therese kávézójában végzett munkája után járt neki, felszállt a következő vonatra, és hazatért Hamburgba.

Különösen az bántotta, hogy viharos elutazása miatt nem volt alkalma búcsút venni Anton Messingertől, akit ahogy megismert, azonnal a szívébe zárt. Életében másodszor ébredt szerelem a szívében egy férfi iránt. Első alkalommal Ludwig Ahrendsen iránt táplált szenvedélyes érzelmeket, amelyek viszonzásra találtak. Lelkesen szőtték a jövőre vonatkozó terveiket, és már az eljegyzést fontolgatták, amikor is Frederike apja viszonyt kezdeményezett Robert nagybátyjának feleségével, Elisabethtel. Amint tudomást szerzett a dologról, Robert bácsi szégyenszemre azonnali hatállyal kidobta a csalfa párt a villából, továbbá gondoskodott arról, hogy Frederike apja elveszítse a részesedését a cégben. Mindazonáltal hozzá kell tenni, hogy becsülettel kifizette a testvérét, és annak dacára, amit elkövettek ellene, tisztességesen bánt vele.

Ám Georg és Elisabeth számára mindez a legteljesebb társadalmi bukással ért fel. Egyetlen tekintélyes hamburgi család sem hívta meg őket többé az otthonába, Frederike pedig az apja lányaként szintén nemkívánatos személlyé vált – olyan fiatal hölggyé, aki nem volt többé szalonképes, az anyagiakat tekintve sem lehetett különösebben jó partinak mondani. Ludwig Ahrendsen rögvest felbontotta az eljegyzésüket, állítása szerint a családja nyomására. Nos, igen: valójában az, hogy szabad akaratából cselekedett-e így, vagy kényszerítették rá, Frederike szempontjából nem számított. Így is, úgy is megszakadt közöttük a kapcsolat, a szép, közös jövőről szőtt álmait végleg összetörték. És itt még nem értek véget a szenvedései. Mindennek tetejében végig kellett néznie, ahogy Ludwig, akit teljes szívéből szeretett, feleségül veszi az unokatestvérét, Marthát, majd a párnak fia születik. Nagyon sokáig tartott, mire Frederike megkínzott szívében enyhült a fájdalom.

Másodszorra Anton Messinger előtt tárta ki a lelkét, akivel Bécsben ismerkedett meg, ám rövidesen kénytelen volt pánikszerűen elhagyni a várost, ezzel mintegy semmissé tenni épp virágba boruló romantikus szerelmüket.

Senkinek sem mesélt arról, ami Bécsben történt. Nem, egyetlen szót sem vesztegetett rá. Még Luisében sem bízhatott meg ennyire, bár sokszor megkísértette a gondolat, hogy legalább neki elárulja Karl nagybátyjuk titkát, csupán azért, hogy megossza vele a terhet, amely a szégyenletes bűntett felfedezése óta a lelkére nehezedett.

Luise gyengéden megérintette a karját.

– Gyere! – mondta halkan. – Semmi értelme itt maradnunk. Még a végén lebukunk.

– Igazad van – bólintott Frederike, és követte az unokahúgát, aki óvatosan kinyitotta az ajtót, majd kisurrant a folyosóra.

– Gyere! – sürgette Luise ismét, és megragadta Frederike kezét, hogy a lány minél gyorsabban igyekezzen elhagyni az anyja hálószobáját. Luise olyan csendesen húzta be maguk mögött az ajtót, ahogy csak tudta, és a saját szobája felé lökdöste az unokanővérét. Csak akkor engedte el a kezét, amikor már bent voltak a szobában, a csukott ajtó biztonságos védelmében.

– Én már tudom, mit fogunk tenni – jelentette ki váratlanul.

– Mit?

– Bár nem találtuk meg Anton Messinger leveleit, azért tehetünk valamit, hogy ne szakadjon meg köztetek a kapcsolat.

– Hogyan?

– Könnyedén. Írsz majd Antonnak, és beszélsz neki a gyanúdról, mármint hogy valószínűleg anyád rejtette el előled a leveleit. Meghagyod neki, hogy a jövőben közvetlenül nekem címezze a leveleket, méghozzá a cég címére, így biztosak lehetünk abban, hogy nem jutnak Vera kezébe. És ha a feladónál az ő nevét látom, bontatlanul hagyom a levelet, majd továbbadom neked. Ezt megígérem.

– Tényleg megtennéd értem? – ölelte át Frederike az unokahúgát. – Szívből köszönöm, Luise.

Luise kicsit kényelmetlenül érezte magát, amikor arra gondolt, hogy ez az egyezség pár hónapon belül semmissé válik, hiszen addigra elhagyja Hamburgot, és Kamerunba utazik Hamzával. De addig legalább segíthet az unokanővérének. Frederike megérdemli a boldogságot.

– Szívesen teszem. – Ezzel az íróasztalához lépett, és elővett egy levélpapírt. – Tessék! – mondta, majd az asztalra fektette a lapot. – Írj neki pár sort, én pedig magammal viszem a levelet, és még ma feladom a postahivatalban!

Frederike bólintott, és leült az íróasztal előtt álló székre. Lassan kivette a tartójából a töltőtollat, majd habozva Luise felé fordult.

– Most hirtelen fogalmam sincs, mit írjak neki.

– Amit mondtam: te azt gyanítod, eldugták előled a leveleit, és kérd meg, hogy emiatt a jövőben legyen a cinkosod. Írd meg neki a nevem, és azt, hogy mostantól nekem címezze a leveleit. Jelenleg elég lesz ennyi.

– Ennyi? Hiszen még rengeteg mondandóm van a számára.

– El tudom képzelni, milyen csalódott, mert már jó ideje nem írtál neki. De ha elmagyarázod, mi történt, lehetősége lesz eldönteni, mit akar.

– Eldönteni?

– Igen. Hogy ez a pár sor ösztönzi-e arra, hogy ismét felvegye veled a kapcsolatot, vagy sem. Így legalább egyértelmű lesz számodra a válasz.

– Remélem, nem az utóbbit választja! – sóhajtott fel Frederike.

– Én is – felelte Luise. – De most írj, különben sosem derül ki!

– Remélem, egy nap lehetőségem lesz meghálálni azt a sok apró szívességet, amit teszel értem.

– Nem kell meghálálnod – ellenkezett bőszen az unokahúga, majd némi töprengés után határozottan rákérdezett: – Elárulod nekem valaha, mi történt Bécsben, és miért kellett olyan sietve hazatérned?

Frederike hirtelen nagyot nyelt, és a gondolataiba mélyedt. Hiszen olyan nagyon szerette volna elmondani neki, olyan nagyon… De mit jelentene ez a Hansen család bécsi, és adott esetben a hamburgi ága számára? Végül megrázta a fejét.

– Nem, nem hiszem, hogy képes vagyok rá. – Ezzel felpillantott a mellette álló Luisére. – Most haragszol?

– Nem, egyáltalán nem – mosolyodott el az unokahúga. – Azt hiszem, mindannyiunknak megvannak a magunk titkai. – Önkéntelenül is kerekedő hasa felé intett. – És együtt kell élnünk velük.

Frederike bólintott, de közben azt kérdezte magától, vajon mire gondolhat Luise. Ám faggatózni semmiképpen sem akart. Hiszen ha elvárná az unokahúgától, hogy megossza vele az igazat, végül még neki magának is elő kellene állnia azzal, amit olyan bőszen titokban szeretne tartani. Így hát inkább újra az íróasztal és a rajta fekvő, üres papír felé fordult, rányomta a tollat a lapra, és mint a szél, olyan sebesen írni kezdett.

Luise hátrébb lépett, nehogy Frederike úgy érezze, hogy figyeli. Letelepedett az ablak előtt álló fotelbe, és kinézett az ablakon.

Hirtelen enyhe összehúzódást érzett a hasában, ami azután szinte rögtön tovatűnt. Megijedt. Vajon ez normális? Nem akart olyan nő lenni, aki másra sem képes gondolni, csupán a terhességére, aki beszélni is csak arról tud. De ezekben a percekben forrón vágyakozott egy édesanya után, aki megnyugtathatná, és a saját tapasztalataiból merítve végigvezethetné a várandósság időszakán.

A gondolat mélyen megérintette, ezért kényszerítette magát, hogy elhessegesse. Nemcsak azért, mert a kapcsolata az anyjával igen zavaros volt, hanem mert tudta, az sem változtatna sokat a helyzeten, ha Elisabeth még a villában élne. Az anyjától kapta az életét, de amennyire vissza tudott emlékezni, ezen kívül ő egy szalmaszálat sem tett érte keresztbe soha. Még csak egy kedves szót sem kapott tőle. Elisabethnek bizonyára eszébe sem jutna, hogy segítsen a lányának a várandósság hónapjai alatt. Ezt a fajta ösztönös segítséget az élet egyetlen kihívásánál sem várhatta tőle. A gondolat megkeserítette a pillanatot, ahogy a mindennapjait is. Mintha epét nyelt volna.