A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Oliver Burkeman: Meditations for Mortals. Four Weeks to Embrace Your Limitations and Make Time for What Counts

The Bodley Head, London, 2024

Első kiadás

Copyright © Oliver Burkeman, 2024

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Orosz Ildikó, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Matt Broughton

A kiadó mindent elkövetett, hogy felkutassa a borítón szereplő fotó jogtulajdonosait, és megszerezze a közléshez szükséges hozzájárulásukat. Esetleges tévedések vagy hiányosságok esetén készséggel áll az érintettek rendelkezésére.

„Könnyebb megpróbálni jobbá válni, mint azzá lenni, aki vagy.”1

– Marion Woodman

„Van élet a halál előtt? Ez a kérdés!”2

– Anthony de Mello

TARTALOM

Bevezetés
A tökéletlen élet

Első hét – Végesség

Első nap
Rosszabb, mint gondolnád

Második nap
Kajakok és szuperjachtok

Harmadik nap
Nézz szembe a következményekkel

Negyedik nap
Produktivitási adósság

Ötödik nap
Túl sok információ

Hatodik nap
Nem törődhetsz mindennel

Hetedik nap
Hagyd meg a jövőt a jövőnek

Második hét – Cselekvés

Nyolcadik nap
Döntés

Kilencedik nap
Ne hagyd félbe

Tizedik nap
Keresd meg az életfeladatodat

Tizenegyedik nap
Menj be a fészerbe

Tizenkettedik nap
Az életet szolgáló szabályok

Tizenharmadik nap
Három óra

Tizennegyedik nap
Barátkozz meg a problémákkal

Harmadik hét – Elengedés

Tizenötödik nap
Mi lenne, ha könnyű lenne?

Tizenhatodik nap
Fordított aranyszabály

Tizenhetedik nap
Ne állj a nagylelkűség útjába

Tizennyolcadik nap
Hagyd másokra a problémáikat

Tizenkilencedik nap
Jó időtöltés vagy jó történet

Huszadik nap
Határozz meg mennyiségi célokat

Huszonegyedik nap
Végtére is, mi az a megzavarás?

Negyedik hét – Jelenlét

Huszonkettedik nap
Ne légy olyan kedves a jövőbeli önmagaddal

Huszonharmadik nap
Hogyan indulj ki a józan állapotból

Huszonnegyedik nap
Rendetlen vendégszeretet

Huszonötödik nap
Az élet nem felhalmozható

Huszonhatodik nap
Elképzelhetetlen

Huszonhetedik nap
C’est fait par du monde

Huszonnyolcadik nap
Ami számít

Epilógus
Tökéletlenül tovább

Köszönetnyilvánítás

További olvasnivalók

Jegyzetek

Szenvedések mutatója

BEVEZETÉS A TÖKÉLETLEN ÉLET

Ez a könyv arról szól, hogyan nyílik ki a világ, ha rájössz, hogy soha nem fogod rendbe tenni az életed. Arról szól, milyen csodálatosan hatékonnyá válsz, amikor feladod az elszánt küzdelmet, hogy egyre hatékonyabbá válj, és arról, mennyivel könnyebb lesz merész és fontos lépéseket megtenned, ha elfogadod, hogy soha nem fogsz egy maroknyinál több ilyen lépést megtenni (és szigorúan véve egyiket sem feltétlenül szükséges megtenned). Arról szól, milyen magával ragadó, sőt varázslatos lesz az élet, ha elfogadod, hogy mulandó és kiszámíthatatlan; hogy mennyivel kevésbé érzed magad elszigeteltnek, ha nem rejtegeted többé mások elől a hibáidat és a kudarcaidat; és arról, milyen felszabadító érzés, ha megérted, hogy az életed legnagyobb nehézségei talán soha nem oldódnak meg teljesen.

Dióhéjban tehát arról szól, mi változik, ha megérted, hogy az élet tökéletlen, és nem egy olyan probléma, amit véges emberi lényként – egy végtelen feladatokkal és lehetőségekkel teli korszakban, az ismeretlen jövő előtt, más emberek mellett, akik makacsul ragaszkodnak a saját személyiségükhöz – mindenképpen meg kell oldanod. A könyv huszonnyolc fejezete útmutatóként szolgál egy újfajta cselekvéshez a világban, amelyet „imperfekcionizmusnak”, vagyis a tökéletlenséget elfogadó szemléletnek nevezek. Ez egy felszabadító és energiát adó hozzáállás, amely azon a meggyőződésen alapul, hogy a korlátaid nem akadályai annak, hogy értelmes életet élj; nem kell ezekkel nap mint nap fáradságosan megküzdened, hogy elérd azt a képzeletbeli pontot, amikor végre teljesnek érezheted magad. Épp ellenkezőleg, ha elfogadod a korlátaidat, és azok mentén élsz, pontosan ezáltal alakíthatsz ki egy egészségesebb, szabadabb, teljesebb, társaságibb és varázslatos életet – és ez soha nem volt még annyira igaz, mint ebben a mai változékony és szorongást keltő történelmi pillanatban.

Ha úgy döntesz, hogy a javasolt ütemben elolvasol napi egy fejezetet, akkor ez a könyv reményeim szerint egyfajta négyhetes „mentális elvonulás” lesz számodra a mindennapokban; remek módja annak, hogy megélhesd az itt bemutatott filozófiát, és valóban többet tegyél azért, ami fontos számodra – ne pedig csak elraktározd magadban az olvasottakat, mint egy újabb rendszert, amit talán majd egyszer, ha lesz rá időd, kipróbálsz. Elvégre, mint az látható lesz, az imperfekcionizmus egyik fő tétele éppen az, hogy soha nem jön el a várva várt nap, amikor minden akadályt „elhárítottunk”, és végre értelmes, teljes, boldog életet élhetünk. Hanem számunkra, mulandó emberek számára ennek itt és most jött el az ideje.

Szívből remélem, hogy hasznosnak találod majd ezt a könyvet. De hogy teljesen őszinte legyek, magamnak írtam.

Húszas éveim végén kezdtem újságíróként dolgozni a londoni The Guardian nevű lapnál, ahol a munkám az volt, hogy reggel, beérkezés után kaptam egy aktuális témát – ilyen volt például a geopolitikai válság elől menekülő migránsok sorsa, vagy hogy miért lett hirtelen olyan népszerű a zöld turmix –, majd ugyanaznap délután 5 óráig kellett leadnom erről egy átfogó, 2000 szavas, intelligensnek tűnő cikket. Egy-két órával a határidő előtt a szerkesztőm elkezdett fel-alá járkálni az asztalom körül, idegességében az ujjával dobolt, és hangosan azon tűnődött, miért nem járok már közelebb a befejezéshez. A válasz (amit bizonyára többször is elmondtam neki) az, hogy hét óra alatt 2000 szavas, intelligens cikket írni egy olyan témáról, amelyről addig semmit sem tudtál, alapvetően lehetetlen vállalkozás. Mégis meg kellett csinálni, így a The Guardiannél töltött napjaim folyamatosan annak az érzésnek a jegyében teltek, hogy le vagyok maradva, állandóan küzdök a határidőkkel, és azonnal neki kell állnom a feladatnak, ha le akarom dolgozni a lemaradásomat.

Nem mintha ezért a szerkesztőmet kellene hibáztatnom. Életemnek abban a szakaszában már jól ismertem az időhiány érzését; tulajdonképpen kevés dolog tűnik olyan meghatározónak a felnőtt életemben, mint az az állandó, homályos érzés, hogy le vagyok maradva, és folyamatosan vissza kell küzdenem magam egy minimális teljesítményi szintig, ha el akarom kerülni azt a nehezen meghatározható katasztrófát, amely máskülönben utolér.

Néha úgy éreztem, csak több fegyelemre lenne szükségem; máskor meg biztos voltam benne, hogy a megoldás egy új feladat- és időkezelő rendszerben rejlik, amelyet azonnal megtalálok, mihelyt befejeztem az aktuális cikket a zöld turmixokról. Valósággal faltam az önsegítő könyveket, kipróbáltam a meditációt, megismerkedtem a sztoicizmussal, és egyre feszültebb lettem, amikor egyik technika sem bizonyult csodaszernek. Mindeközben folyamatosan ott lebegett gondolkodásom horizontján az a fantáziakép, hogy egy nap majd „rendbe teszem a dolgaimat” – ahol a „dolgok” jelenthetett bármit, a beérkező e-mailek szortírozásától kezdve a párkapcsolatok működésének megértéséig –, hogy azután végre elkezdődhessen az életem igazán értelmes, lényegi része.

Ma már tudom, amit akkor még nem sejtettem, hogy nem vagyok egyedül ezzel az érzéssel. Őszintén szólva, aligha lehetnék kevésbé egyedül. 2021 óta, amikor megjelent Az élet rövid (Four Thousand Weeks) című könyvem az idő hatékony kihasználásának nehézségeiről, több száz személyes beszélgetés és e-mail-váltás meggyőzött arról, hogy manapság jószerivel általános érzés, hogy „még mindig nem sikerült rendbe tenni az életemet”, és „egyre keményebben kell dolgoznom, csak hogy még jobban le ne maradjak”. Az általam megismert fiatalok teljesen reménytelennek látták ezt a feladatot, az idősebbek pedig mélységesen csalódtak, hogy negyven- vagy ötvenéves korukra még mindig nem sikerült megvalósítaniuk, és kezdtek azon gondolkodni, hogy valaha összejöhet-e. Nyilvánvaló volt, hogy a vagyon vagy a státusz megszerzése nem oldotta meg a problémát – ami logikus, hiszen a modern világban a külső siker gyakran azt eredményezi, hogy csak még jobban belebonyolódunk a többiekkel való kétségbeesett versenyfutásba. „A legtöbb sikeres ember – Andrew Wilkinson vállalkozó és befektető megfogalmazása szerint – nem más, mint két lábon járó szorongásos zavar, akit a hatékonyság érdekében maximálisan kizsigerelnek.”3

Az a fajta szorongás, amit itt megpróbálok körülírni, leggyakrabban elsöprő erejű elfoglaltságérzésként jelentkezik, azt érezzük, hogy túl sok dolgot kell elvégeznünk túl kevés rendelkezésre álló idő alatt. De más formái is vannak. Egyeseknél imposztorszindrómaként nyilvánul meg, vagyis egy olyan félelmet takar, miszerint van egy alapvető szakértelem, amelyet szinte mindenki elért, csak te nem, és addig nem tudod abbahagyni a folyamatos önkritikát, amíg el nem éred ezt a szintet. Sokaknál az is felmerül, hogy még mindig nem sikerült megtalálniuk a párkapcsolatok nyitját, így minden külső sikerük ellenére nap mint nap elveszettnek érzik magukat az ismerkedés, a házasság vagy a gyereknevelés bonyodalmai közepette. Mások számára a lemaradásérzés főként abból fakad, hogy úgy érzik, többet kellene tenniük a körülöttük zajló nemzeti és globális válságok megoldása érdekében, de fogalmuk sincs, hogy egyéni szinten mihez fogjanak, ami változást hozhat. Mindezekben az aggodalmakban azonban egyvalami közös: az a feltételezés, hogy létezik valamilyen módja a világban való boldogulásnak, ember voltunk megfelelő kezelésének a 21. században – csak ezt még nem fedeztük fel. És addig nem nyughatunk, amíg meg nem találjuk.

A legrosszabb az egészben, hogy a probléma megoldására tett erőfeszítéseink csak tovább rontják a helyzetet. Az élet rövid című könyvemben ezt „hatékonyságcsapdának”4 nevezem, így írom le azt a jelenséget, amikor valamilyen beérkező feladatot egyre gyorsabban és hatékonyabban végzünk el, de ettől csak még elfoglaltabbak és stresszesebbek leszünk. Az e-mailezés klasszikus példa erre: megfogadjuk, hogy véget vetünk a levéláradatnak, és ennek érdekében gyorsabban válaszolunk, ez azonban még több megválaszolandó kérdést eredményez; ráadásul híre megy, hogy rendkívül fürgék vagyunk az e-mailek megválaszolásában, így még több ember tartja érdemesnek, hogy először hozzánk forduljon a kérdésével. Továbbá, miközben azzal küzdünk, hogy mindent elintézzünk, a napjainkat egyre kevésbé fontos feladatok töltik meg – ugyanis meggyőződésünk, hogy biztosan van mód mindent elintézni, ennek következtében azonban nem merjük meghozni a nehéz döntéseket arról, hogy mi az, amivel a korlátozott időnkben valóban foglalkoznunk kellene.

A másokkal folytatott beszélgetéseim segítettek felismerni egy mélyebb problémát is, mégpedig azt, hogy az életünk kontrollálásáért folytatott szüntelen küzdelem mintha elvenné a mindennapjainkból az életteliséget, azt, ami miatt egyáltalán érdemes élni. Elvész az, amit a német társadalomkutató, Hartmut Rosa találóan a mindennapokra való „rezonálásnak”, vagyis ráhangolódásnak nevez. A világ halottnak tűnik, és minden erőfeszítésünk ellenére, hogy minél többre jussunk, valahogy egyre kevésbé vagyunk képesek elérni a kívánt eredményt. Ez még akkor is megtörténik, ha a dolgok irányítására tett kísérleteink sikerrel járnak. Sikerül rávenned magad, hogy mindennap meditálj, azonban hirtelen lélekölően unalmasnak találod; vagy megszervezel végre egy randevút a pároddal – mert mindenki azt mondja, hogy csak így lehet megőrizni a szikrát a kapcsolatban –, de az egész olyan kínos, hogy végül veszekedésbe fullad, és az estét kudarcérzéssel zárjátok. „Hatékonysági megszállott” korszakomban mindig valami új módszert próbáltam ki az életem megszervezésére. Izgatottnak, sőt mámorosnak éreztem magam, amikor letöltöttem a megfelelő alkalmazást vagy megvettem a szükséges írószereket: meggyőződésem volt, hogy nagy változások küszöbén állok! Aztán pár nap múlva az új napirendem unalmasnak és élettelennek tűnt, csak egy újabb lista lett tele teendőkkel, amelyeket el kell végezni, és szívből haragudtam arra a seggfejre, aki meg akarja mondani nekem, hogyan töltsem az időmet – még akkor is, ha ez a seggfej történetesen én magam voltam.

Ezek persze csak apró példák, de az életteliség elvesztése segít megérteni azt is, miért terjed manapság járványszerűen a kiégés. A kiégés nem csupán kimerültséget jelent, hanem egyfajta ürességérzést is, amely abból fakad, hogy évekig gépiesen hajtjuk magunkat, egyre többet és többet teszünk, anélkül, hogy valaha is elégnek éreznénk. Az a tény, hogy a modern politikai élet egyre agresszívebb, és folyamatosan összeesküvés-elméletekkel áll elő, értelmezhető úgy is, mint a rezonanciára éhező emberek kétségbeesett kísérlete, hogy végre érezzenek valamit.

Rosa szerint a legfőbb probléma az, hogy a modern életet az a végzetesen téves elképzelés hajtja, hogy a valóságot egyre inkább az ellenőrzésünk alá lehet és kell hajtani; hogy a lelki béke és a jóllét a nagyobb kontrollban rejlik. Ezáltal a világot elsajátítandó és meghódítandó dolgok sorozataként éljük meg. Elhatározzuk, hogy nekiveselkedünk a beérkező leveleinknek, legyűrjük az elolvasásra váró könyveket, vagy rendet vágunk a naptárunkban; igyekszünk optimalizálni a fizikai állapotunkat vagy a koncentrációs képességünket, valamint kötelességünknek érezzük, hogy folyamatosan fejlesszük gyereknevelési készségeinket, személyes pénzügyi ismereteinket, vagy épp jobban meg akarjuk érteni a világ eseményeit. (Még ha gratulálunk is magunknak ahhoz, hogy például a barátságokat a pénzkereset elé helyezzük, akkor is az optimalizálás szellemében közelítünk a kérdéshez, arra ösztönözve magunkat, hogy például több barátot szerezzünk, vagy jobban tartsuk velük a kapcsolatot – vagyis, hogy lényegében nagyobb kontrollt gyakoroljunk a társas életünk felett.) A kultúránk sokféleképpen ráerősít erre az irányításközpontú hozzáállásra. Állandó vélekedés, hogy a technológiai fejlődés majd végre lehetővé teszi a munkaterheink csökkentését – jelenleg a mesterséges intelligenciával működő virtuális asszisztensekre vár ez a feladat –, és a hiperversengő gazdaság is egyre fontosabbnak tartja ezt, csak hogy a felszínen tudjunk maradni.

A mindennapi tapasztalatok és sok évszázadnyi filozófiai gondolkodás azonban azt bizonyítja, hogy a teljes és kiteljesedett élet nem az egyre nagyobb kontrollról szól. Nem arról, hogy mindent kiszámíthatóbbá és biztonságosabbá tegyünk, amíg végre megnyugodhatunk. A futballmeccs azért izgalmas, mert nem tudjuk, ki nyeri; az intellektuális tanulmányok azért vonzóak, mert még nem tudunk mindent. A legnagyobb eredmények gyakran abból következnek, hogy nyitottak maradunk a véletlenre, megragadjuk a be nem tervezett lehetőségeket, vagy kihasználjuk a váratlan motivációs hullámokat. Ahhoz, hogy örömöt leljünk egy másik emberben, vagy meghatódjunk egy táj vagy egy műalkotás láttán, nem kell teljes ellenőrzésünk alatt tartanunk a dolgokat. Ugyanakkor a jó élet nyilvánvalóan nem azt jelenti, hogy fel kellene adnunk minden reményünket a valóság befolyásolására. A jó élet arról szól, hogy merész lépéseket teszünk, létrehozunk dolgokat, és hatást gyakorolunk – de anélkül, hogy a háttérben a teljes ellenőrzés elérése lenne a cél. A rezonancia a viszonosságon alapul: először cselekszel – elindítod az új üzletet, megszervezed a kampányt, kijelölsz egy új csapásirányt, elküldöd azt az e-mailt a társasági eseményről –, és aztán megnézed, hogyan reagál erre a világ.

Nem meglepő, hogy oly sokan töltjük életünk nagy részét azzal, hogy igyekszünk magunkat olyan helyzetbe hozni, amelyben uralhatjuk a máskülönben kezelhetetlennek és nyomasztónak tűnő valóságot. Másképpen hogyan is tudnánk elintézni a teendőket, megvalósítani a nagy álmainkat; hogyan tudnánk jó szülők vagy partnerek lenni, és hasznos polgárként tenni a dolgunkat válságban lévő világunkban? Ez a hozzáállás azonban nem működik. Mert így az életünk egyre unalmasabb és magányosabb lesz, vagy bosszantó teendők sorává válik, amelyeket el kell végezni csak azért, hogy valamikor majd eljussunk egy állítólag jobb helyzetbe – amely azonban soha nem jön el.

Jelen könyvemmel arra törekszem, hogy ott folytassam, ahol a „hozd rendbe az életed, és legyél mindenben a legjobb” gondolkodásmód kudarcot vall; és ehelyett valami értelmesebb, produktívabb, és ami nem kevésbé fontos, szórakoztatóbb irányba indulhatsz el. (A fejezetek nagyrészt a „The Imperfectionist” [Törekedj a tökéletlenségre] című hírlevelemből, valamint az olvasók nagylelkű válaszaiból merítenek.) Ahelyett, hogy tovább táplálnám azt a fantáziát, hogy egy napon mindent kézben tarthatunk, abból indulok ki, hogy sosem fogunk minden felett uralkodni. Alapvetésem szerint sosem lehetünk teljesen biztosak a jövővel kapcsolatban, soha nem fogjuk teljesen megérteni, mi motivál másokat – és mindig túl sok lesz a tennivaló.

De ez nem azért van, mert fegyelmezetlen lúzerek lennénk, vagy mert még nem olvastuk el a megfelelő bestsellert, amely bemutatja a hatékonyság, a jó vezetői képességek, a gyereknevelés vagy bármi más „meglepő új tudományát”. Hanem azért, mert véges emberi lények vagyunk, ami egyszerűen azzal jár, hogy soha nem érhetjük el azt a fajta kontrollt vagy bizonyosságot, amelyről úgy gondoljuk, hogy elengedhetetlen a mentális jóllétünk megőrzéséhez. Ez azt is jelenti, hogy azoknak a dolgoknak a listája, amelyeket elvileg érdemes lenne megtennünk a rendelkezésünkre álló időben, mindig sokkal hosszabb lesz, mint amire ténylegesen lesz időnk. A csomag része az is, hogy mindig ki leszünk téve váratlan katasztrófáknak vagy szorongató érzelmeknek, és hogy soha nem tudjuk teljes mértékben kontrollálni, hogyan alakul az életünk – függetlenül attól, hogy huszonéves, gyermektelen youtuberek mit mondanak arról, hogy milyen az ideális reggeli rutin.

A tökéletlenség elfogadása olyan szemléletmód, amely mindezt üdvözlendő hírnek tartja. Ezzel nem azt állítom, hogy a végesség tudata ne volna fájdalmas. (Ezért is olyan vonzó az irányításra törekvés.) A megkerülhetetlen korlátokkal való szembenézés azt jelenti, hogy elfogadjuk: az élet nehéz döntéseket és áldozatokat követel, mindig előfordulhat, hogy megbánunk valamit vagy csalódást okozunk másoknak, és soha semmi, amit a világban létrehozunk, nem érheti el a fejünkben élő tökéletességi mércét. Ezek az igazságok azonban egyszersmind fel is szabadítanak, hogy cselekedj, és megéld a rezonanciát. Amikor feladod a megnyerhetetlen küzdelmet, hogy mindennek a végére járj, akkor kezdheted el a véges idődet és figyelmedet egy maroknyi, igazán fontos dologra fordítani. Amikor már nem kérsz számon tökéletességet a kreatív munkádtól, a kapcsolataidtól vagy bármi mástól, hanem szabadon vetheted bele magad ezekbe. És amikor elengeded, hogy a mentális jóllétedet vagy az önértékelésedet attól tedd függővé, hogy előbb elérj egy olyan állapotot, amelyet halandó ember soha nem érhet el, akkor képes leszel jól érezni magad és élvezni az életet, tudván, hogy itt és most ez az egyetlen pillanat, amikor ez lehetséges.

A Csak egy életed van egy olyan problémát is megpróbál megoldani, amely évek óta foglalkoztat engem azokkal a könyvekkel kapcsolatban, amelyek azt állítják, hogy segítenek értelmesebb, produktívabb életet élni. Ezek közül a rosszabbak csak egy listát adnak a végrehajtandó lépésekről – ami szinte soha nem működik, hiszen figyelmen kívül hagyja azt a belső utat, amelyet a szerzőnek meg kellett tennie, hogy eljusson a lista kialakításáig. (Ha például neki érzelmi nehézségekkel kellett megküzdenie, amiért nem tudott rendszerezni, miért várhatnánk mi eredményeket attól, hogy szimplán követjük a szervezési tippek listáját?) A jobb könyvek perspektívaváltást is kínálnak, újfajta hozzáállást, amelyből különböző cselekedetek következhetnek. A perspektívaváltás azonban rendszerint gyorsan elhalványul: néhány napig minden másnak tűnik, de aztán újra visszazökkenünk a régi, megszokott kerékvágásba.

Az én célom az, hogy bármi, amit hasznosnak találsz ezeken az oldalakon, mélyen a bőröd alá, a zsigereidbe ivódjon – és így megmaradjon. Nyilvánvaló, hogy az, ahogyan ezt a könyvet olvasod, a valóság számtalan, részemről nem kontrollálható aspektusa közé tartozik. De arra biztatlak, hogy négy héten keresztül naponta olvass el egyet az egymásra épülő fejezetekből, hogy megalapozd az új tudásodat: az első héten szembesülj a végesség tényével; a második héten tegyél merész, tökéletlen lépéseket; a harmadik héten szabadulj meg az önmagad által felállított akadályoktól, és engedd, hogy a dolgok megtörténjenek; végül a negyedik héten élj teljesebben a jelenben ahelyett, hogy halogatnál.

Amikor „mentális elvonulásnak” nevezem ezt a könyvet, arra utalok, hogy tekints rá úgy, mint egy nagyjából napi rendszerességgel történő elvonulásra egy metaforikus helyre, elméd egy csendes zugába, ahol hagyhatod, hogy új gondolatok szülessenek anélkül, hogy szüneteltetned kellene az életed többi részét. Ezek a gondolatok maradjanak ott a háttérben, miközben végigviszed a napod. A fejezetek perspektívaváltást és gyakorlati tippeket is tartalmaznak, és remélem, hogy apránként, de kézzelfogható módon változást hoznak majd az olvasás után következő 24 órád megélésébe. Tapasztalatom szerint ez az, ami a változást tartóssá teszi: a valódi visszajelzés, amely abból fakad, hogy a való életben másképp cselekszünk.

Természetesen, ha a Csak egy életed van a fenti elvek alapján működik, akkor a hatása várható módon tökéletlen lesz. Ehhez kapcsolódóan azt javaslom, ne akard mindenáron megfogadni vagy átültetni a gyakorlatba az olvasottakat; inkább bízz abban, hogy ha valami megérint, az úgyis magától megmarad benned a nap folyamán. Ez a könyv nem ígéri azt, hogy ha a tartalmát hibátlanul megvalósítod, akkor megkapod a tökéletes rendszert az életed irányításához. Az emberi végesség a garancia arra, hogy ez soha nem fog megtörténni. De pontosan ez az oka annak is, hogy teljes szívvel, itt és most érdemes belevetnünk magunkat az életbe!

ELSŐ HÉT VÉGESSÉG

„Ha eltévedsz az erdőben, akkor basszus, építs házat. »Nos, eltévedtem, de most itt élek! Jelentősen javítottam a kilátásaimon!«”

– Mitch Hedberg5

ELSŐ NAP ROSSZABB, MINT GONDOLNÁD

A vereség felszabadító erejéről

„Ami igaz, az már úgyis az. Ha beismered, attól nem lesz rosszabb. Ha nem vagy őszinte, attól nem múlik el. És mivel igaz, ezzel kell szembenézned. Ami nem igaz, azt nem kell megélned. Az emberek kibírják az igazságot, mert már amúgy is elviselik.”

– Eugene Gendlin6

Ha több időt szeretnél tölteni ezen a világon azzal, ami számodra fontos, akkor a legfelszabadítóbb, legmegerősítőbb és leghatékonyabb lépés, amit megtehetsz, az az, hogy átérzed, hogy véges emberi lényként – korlátozott idővel és az időd feletti korlátozott kontrollal – az életed sokkal rosszabb, mint gondolnád. Valójában teljesen reménytelen. Ismered azt a melankolikus hangulatot, ami elfog néha – például hajnali háromkor ébren fekve a sötétben, vagy egy kimerítő csütörtöki munkanap végén –, amikor úgy tűnik, hogy az élet, amit elképzeltél magadnak, soha nem válik valóra? A varázslat akkor kezdődik el, amikor megérted, hogy biztosan nem válik valóra.

Kétségtelen, hogy szoktak azzal vádolni, hogy örömgyilkos vagyok. Ezért talán meg kellene magyaráznom, hogy amit itt állítok, az miért egyáltalán nem lehangoló.

Kiindulásként gondolj bele a jól ismert modern dilemmába, amikor elborít a tennivalók rettentő hosszú listája. Azt gondolod, a probléma abban áll, hogy túl sok a dolgod, és nincs elég időd elvégezni, így egyetlen reményed, hogy hihetetlenül hatékonyan osztod be az idődet, óriási energiatartalékokat mozgósítasz, kizársz minden zavaró tényezőt, és valahogy végigküzdöd magad az egészen. Valójában a helyzeted rosszabb, mint gondolnád, mert igazság szerint a valóban elvégzendőnek tűnő feladatok listája nem egyszerűen hosszú, hanem gyakorlatilag végtelen. Tehát mindet elvégezni nem egyszerűen nehéz, hanem igazából lehetetlen.

És itt kezdődik az érdekes rész, mert fontos pszichológiai változás következik be, amikor rájössz, hogy a küzdelem, amit eddig nagyon nehéznek találtál, valójában teljesen reménytelen. Valami meglazul benned. Ez olyan, mint amikor esernyő nélkül elkap egy zápor, és egy idő után feladod a hiábavaló erőfeszítést, hogy száraz maradj, és beletörődsz abba, hogy bőrig ázol. Nos, rendben: így állnak a dolgok, gondolod. Ha egyszer rájössz, hogy elkerülhetetlenül csak a töredékét tudod megcsinálni annak, amit egy ideális világban megtehetnél, a szorongás alábbhagy, és újult energiával vetheted bele magad abba, amit ténylegesen képes vagy csinálni. Nem arról van szó, hogy az élet azonnal könnyűvé válik: a helyzetedtől függően komoly következményekkel járhat, ha bizonyos feladatokat elhanyagolsz. De ha valóban nem lehet mindent elvégezni, amit elvárnak tőled, vagy amit te elvársz magadtól, akkor az, nos hát… lehetetlen, és csak a szembenézés a valósággal segíthet. Ezt követően már nem abban a feszült reményben cselekszel, hogy a tetteid valamiféle tökéletes hatékonyságú utópia felé vezetnek, hanem egyszerűen azért, mert amit teszel, azt érdemes megtenni.

Természetesen elképzelhető, hogy a túlzott elfoglaltság nem jelent számodra komoly problémát. Meglehet, a problémád inkább az, hogy maximalista vagy, és attól szenvedsz, hogy mindenáron olyan munkát akarsz kiadni a kezedből, amely megfelel a legszigorúbb elvárásaidnak. Nos, ez a helyzet is rosszabb, mint gondolnád, mert az igazság az, hogy egyetlen munkád sem fogja soha teljes mértékben kielégíteni a fejedben élő maximalista elvárásokat. Esetleg imposztorszindrómád van? Úgy gondolod, több tapasztalatra vagy magasabb képesítésre van szükséged ahhoz, hogy magabiztosnak érezhesd magad mások között? Az igazság az, hogy még a legtapasztaltabb és legképzettebb emberek is gyakran érzik úgy, csak improvizálnak, és ha valaha is hozzá akarsz járulni a világhoz valami különlegessel, akkor azt valószínűleg a felkészületlenség érzésével kell megtenned. Párkapcsolati problémákkal küzdesz? Azok is rosszabbak, mint gondolnád. Talán tényleg nem a legjobb emberhez mentél hozzá, vagy évekig tartó terápiára van szükséged – azonban tény, hogy két halandó és tökéletlen ember, aki együtt él és változik, egy idő után elkerülhetetlenül egymás idegeire fog menni, és előhozza a másikból a mélyen eltemetett problémákat. (Éppen azoknak kellene elgondolkodniuk, akik azt állítják, hogy soha nem tapasztaltak ilyesmit.)

A néhai brit zen mester, Hōun Jiyu-Kennett,7 születési nevén Peggy Kennett, érzékletesen tudta megragadni azt a belső felszabadultságot, amely abból fakad, ha megértjük, hogy emberi korlátaink valójában mennyire leküzdhetetlenek. Tanítási stílusáról előszeretettel mondta, hogy nem könnyít a tanítványa terhein, hanem olyannyira nehezít, hogy az kénytelen legyen letenni őket. Más szóval, a másik ember terhein könnyíteni azt jelenti, hogy arra bátorítjuk: higgyen abban, hogy elegendő erőfeszítéssel leküzdheti a nehézségeket; hogy valóban megtalálhatja a módját annak, hogy úgy érezze, eleget tesz, vagy elég kompetens, vagy hogy a kapcsolatok roppant könnyűek, és így tovább. Kennett rájött, hogy gyakran kedvesebb és hatékonyabb, ha nehezítünk a terheken – segítünk az illetőnek belátni, hogy a helyzete teljesen reménytelen, és ezzel engedélyt adunk neki, hogy feladja a hiábavaló küzdelmet.

És hogy mi történik azután? Nyugodtan pihenhetsz. Másfelől pedig több eredményt is érhetsz el, és jobban élvezheted a folyamatot, mert már nem vagy annyira elfoglalva azzal, hogy tudatosan vagy tudat alatt tagadod a valóságot. Ez az a pont, amikor belépsz abba a szent állapotba, amelyet Sasha Chapin író úgy nevez: „játék a romokon”.

Chapin emlékszik, hogy a húszas éveiben úgy definiálta a sikeres életet, hogy híres regényíró lesz, David Foster Wallace-szel egyenrangú. Amikor ez nem történt meg – amikor perfekcionista fantáziái ütköztek saját valós korlátaival –, az váratlanul felszabadító élmény volt számára. A kudarc, amelyet soha nem engedhetett meg magának, végül bekövetkezett, és nem pusztította el. Most már szabadon lehetett az az író, akivé valójában válhatott. Amikor ilyenfajta konfrontációra kerül sor a saját korlátaiddal, akkor Chapin szerint: „értékes állapot alakulhat ki. […] Ekkor már nem úgy tekintesz a körülötted lévő tájra, mint valamire, amit mindenáron át kell alakítani. Annak látod, ami valójában: egy romhalmaznak. Ekkor körülnézhetsz, és így szólhatsz: rendben, tehát mi is van itt valójában – ha nem hazudok magamnak arról, hogy egy nap majd mi lesz belőle?”8

Ezzel együtt jön az a felemelő ráébredés, hogy akár folytathatod is az életed: pontosan azért, mert soha nem fogsz tökéletes munkát létrehozni, érdemes a lehető legjobban dolgozni; és pontosan azért, mert a párkapcsolatok túl bonyolultak ahhoz, hogy teljesen zökkenőmentesen működjenek, érdemes elkötelezni magad egy kapcsolat mellett, és megnézni, mi lesz belőle. Nincs garancia – kivéve arra, hogy ha visszatartod magad az élettől, az biztosan szenvedéshez vezet.

Kiderül tehát, hogy a problémád soha nem az volt, hogy még nem találtad meg a megfelelő módszert az élet feletti kontroll elérésére vagy az élettel szembeni biztonságra. Az igazi gondod az volt, hogy elképzelhetőnek tartottad, hogy ez egyáltalán lehetséges egy halandó ember számára, aki végső soron elkerülhetetlenül benne találja magát az életben, annak minden korlátozottságával, bezártságérzésével és a menekülési útvonalak hiányával együtt. („A szenvedésünk abból fakad – ahogy Mel Weitsman, egy másik zen tanító fogalmaz –, hogy elhisszük, van kiút.”)9 Amikor megérted, hogy a helyzeted rosszabb, mint gondoltad, már nem kell mindig felkészülnöd a legrosszabbra, és kétségbeesetten remélned, hogy valaki megakadályozza a repülőd lezuhanását. Megérted, hogy a repülő már lezuhant. (Számodra abban a pillanatban, amikor megszülettél.) Már ott vagy egy lakatlan szigeten, ahol csak a maradék repülős kajákat lehet enni, és nincs más lehetőség, mint a legjobbat kihozni a helyzetből a többi túlélő társaságában.

Akkor hát: itt vagyunk. Mi, mindannyian. Kérdés, hogy most milyen jó dolgokat kezdhetnénk a rendelkezésre álló időnkkel.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó és felelős szerkesztő Kiss Béla

Szerkesztette Peiker Éva

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

A borítót az eredeti alapján készítette Váraljai Viktória

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 604 723 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Barlow Condensed – SIL Open Font License

PT Serif – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License