A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: The Mirror

First published in the United States in 2024 by St. Martin’s Press,

an imprint of St. Martin’s Publishing Group

Fordította: Tóth Gizella

Copyright © 2024 by Nora Roberts

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2025

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Tihanyi Linda

Szerkesztő: Tihanyi Linda

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-566-831-1

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A családnak
Akár vér szerinti, akár választott

ELSŐ RÉSZ

TANÚ

Kérhetek egy tanút?

BRIAN HOLLAND, LAMONT DOZIER, EDDIE HOLLAND

ELŐSZÓ

A kastély, mint már nemzedékek óta, a magas, csipkézett sziklákon állt a háborgó tenger fölött. A tikkasztó nyarakban, a metsző téli szelekben, a virágzó tavaszokon és a haldokló őszök idején tartotta a helyét Maine sziklás partvidékén.

Kővel burkolt falain belül, ablakainak csillogásában sok születést és halált látott, tanúja volt diadaloknak és tragédiáknak. Könny és vér ömlött fényesre csiszolt padlójára; titkok és árnyak lakoztak számos zugában.

És mindenre emlékezett.

Tornyaiból, tetőteraszáról, a főbejáraton túli hullámtörő gátról sok szem nézett le Poole’s Bay falura.

Még most is sok szem tekint arrafelé.

Amióta 1974-ben a főbejárat grandiózus ajtaja megnyílt, Poole-ok jártak azokban a termekben, Poole-ok hágtak fel a nagy lépcsősoron, néztek ki a számtalan ablakból, álmodták álmaikat. Néhányan megélték a rémálmaikat. Néhányan még mindig bennük élnek.

Egy meggyilkolt menyasszony, a hét kárhozatra ítélt közül az első – a maga ártatlanságában – magára vette az átkot, amely a kastélyt kísérti. Nemzedékről nemzedékre átadja ennek árnyát a következőnek és az utána jövőnek egy féltékeny boszorkány dühe miatt.

Az elvesztett menyasszonyokkal együtt mások is járták a szobák labirintusát. Azok, akik azt a sok tüzet rakták, akik bevetették az ágyakat, főztek és tették a dolgukat.

Mások, akik koccintásra emelték a poharukat, a bálteremben táncoltak, vagy akik egy nyűgös csecsemőt ringattak, továbbra is koccintottak, táncoltak és ringattak.

A sok szobában telt-múlt az idő. Szólt a zene, az órák ketyegtek, a padló meg-megreccsent, miközben egy újabb nemzedékre várt.

Miközben olyasvalakire várt, aki megtörheti az átkot.

Több mint kétszáz évvel az után, hogy Astrid Grandville Poole menyasszonyi ruhájában meghalt, több mint kétszáz évvel az után, hogy a gyilkosa megátkozta a kastélyt, majd a sziklákról leugorva elveszejtette magát, egy újabb vér szerinti Poole lépett be azon a grandiózus főbejáraton.

Azok, akik előtte jártak, figyeltek és vártak, miközben ő a maga képére alakította a kastélyt. Miközben a saját álmait álmodta… vagy az ő álmaikat.

Miközben végigsétált a labirintuson, ahol szólt a zene, az órák ketyegtek és a padló meg-megreccsent. Egészen a tükörig, ahol az idő telt-múlt.

A tükröt faragott ragadozók keretezik, amelyek mintha felé kapkodnának, acsarognának és vicsorognának. És a tükör üvege ajtót nyit arra, amely rá és egy másik vér szerinti Poole-ra várt.

Összekulcsolt kézzel, együtt lépnek be az ajtón.

És maguk is szellemekké válnak.

ELSŐ FEJEZET

A zene, amely halk és távoli volt, most körülötte áradt. A színek, amelyek a tükör másik oldalán elmosódottak és homályosak voltak, kiélesedtek.

Sonya megmarkolta Owen kezét… annak az unokatestvérnek a kezét, akinek a létezéséről néhány hónappal ezelőtt még csak nem is tudott. A kéz meleg volt, és igazi.

A fehér lepedőkkel letakart bútorok helyett emberek kavarogtak körülöttük. Magasra tornyozott frizurájú, hosszú estélyi ruhás nők és elegáns, sötét estélyi öltözetben feszítő férfiak táncoltak, nevettek, ittak. A terem – a bálterem – virágoktól illatozott. Rengeteg virágtól. És parfümillattól volt terhes. A zenekar valami élénk és gyors dallamot játszott.

Női kacaj csendült, a magas és vidám hang túlharsogta a zenét. Egy hátrafésült hajú férfi a táncparkettre vezette a partnerét, halántékán izzadságcseppek csorogtak.

Sonya hallotta a saját szívét is, amely hangosabban vert, mint a dobpergés. Amikor a keze megremegett, Owen szorítása erősödött.

– Ez baromi fura.

A torkát fojtogató hisztéria feszült nevetés formájában tört ki a lányból.

– Nekem mondod? Korábban is átjöttem már, de ez az első alkalom, hogy ébren voltam, amikor megtörtént. Azelőtt azt hittem, hogy álmodom. De ez most nem álom.

– Nem. – Owen tekintete a termet pásztázta. – Tudjuk, hol vagyunk. A bálteremben. Van ötleted, hogy mikor?

– 1916-ban. Eleget olvastam Deuce Poole családtörténeti könyvét, és nézegettem a képeit ahhoz, hogy tudjam, ez itt Lisbeth Poole esküvői fogadása.

Egy férfi, aki látható élvezettel kortyolgatta a ginjét, átbotorkált a lányon.

– Jaj, istenem!

– Ez több mint furcsa. – Owen a homlokát ráncolva fordult Sonya felé, és fürkészőn nézte Poole-zöldnél valamivel világosabb árnyalatú szemével. – Jól vagy?

Sonyának sikerült bólintania.

– Mi vagyunk azok, akik nem a saját helyükön, idejükben vagyunk, vagy hogy a fenébe mondják. Ők nem látnak, nem éreznek minket. Vagy a legtöbbjük nem. Ő nincs itt.

– Kicsoda?

– Hester Dobbs. A gyilkos boszorkány. Nincs itt, még nincs. Ő sem ekkor élt.

– Tekintve, hogy több mint száz éve halott.

– Talán megállíthatjuk. Ez nem egy átkozott álom, szóval lehet, hogy azért vagyunk itt, hogy megállítsuk. Tizenhárom pókcsípés a menyasszonyi ruha alatt… Így hal meg Lisbeth ma este. Ha meg tudnánk tenni, hogy…

– Mit? Tépjük le róla a ruhát?

– Nem tudom. Meg kell próbálnunk valamit. Hol van? Hol a fenében van Lissy?

– A bálterem túlsó végében? – mutatta Owen. – Magasabb vagyok, több fej felett átlátok. Én is láttam a képeket, és az ott olyan menyasszonyi ruhának tűnik.

Balra tolta Sonyát.

– Igen! Ő az.

Ahogy előreindult, emberek táncoltak át rajta. Néhánytól összerezzent, mintha enyhe áramütés érte volna, másoktól pedig végigfutott rajta a hideg, amely a csontjaiba hatolt.

– Mintha sártengeren kellene átgázolnom – morogta Owen, és bosszúsan beletúrt rakoncátlan barna hajába.

– Tudom, tudom. Korábban is ilyen volt. Szem elől veszítettem. Akkora itt a tömeg. Te látod?

– Csak menj tovább. Tőlünk jobbra van. Táncol. Éppen… A francba!

– Mi? Mi történt? Nem… – Ekkor meglátta a nőt a tovalejtő táncosok közt támadt résben. Látta a döbbenetet és fájdalmat a fiatal, kedves arcon.

És aztán a nő felsikoltott.

– Elkéstünk, túl késő. – De Sonya nyomult tovább előre. – Ha nem tudjuk megmenteni, meg kell akadályoznunk, hogy Dobbs elvegye a jegygyűrűjét. Mind a hét gyűrűre szüksége van. Nekünk kell előbb megszereznünk őket.

Miközben Lisbeth a férje karjába hanyatlott, Sonya megérezte a levegő változását, annak hirtelen, rideg keserűségét.

Hester Dobbs kemény szépsége ragyogott, tekintetében méreg izzott, ahogy szinte átlebegett a báltermen. Hullámzó fekete haját mintha láthatatlan szél mozgatta volna, ahogy a haldokló menyasszonyhoz közeledett.

– Állj! Te ribanc! Hagyd őt békén!

Dobbs arrafelé kapta a fejét. Egy pillanatra, csak egyetlen pillanatra Sonya meglepetést látott végigfutni azon a kemény szépségű arcon, és talán egy csipetnyi félelmet is.

Aztán az a láthatatlan szél rátámadt, és jeges ökölként csapódott belé. Elszakította Owentől, és hátrataszította, átrepítve őt az odarohanó embereken.

Sonya elég keményen ért földet ahhoz, hogy elszédüljön, elkábuljon. Miközben azért küzdött, hogy újra levegőhöz jusson és feltornázza magát, látta, hogy egy a tenyerénél is nagyobb pók iramodik felé a padlón.

Valóságos, gondolta, a pók valahogy igazi volt és az ő jelenében volt.

A terem megtelt sikolyokkal, sírással és rohanó léptekkel, miközben ő megpróbált feltápászkodni és elmenekülni.

Látta, hogy a pók vörös szemei csillognak, és felkészül az első gonosz csípésre.

Alig egy-két centire volt már a csupasz lábától, amikor Owen rátaposott. Az undorító roppanást hallva Sonya gyomra felfordult.

– Állj fel! – A férfi talpra rántotta. – Mozgás!

– Megszerezted? Megvan a gyűrű?

– Eltűnt, és a menyasszony is. De mi legalább megúsztuk.

Átrángatta a káoszon, és átlökte a lányt a tükrön. Aztán utána ugrott.

Sonya egyenesen Trey karjába zuhant, aki szorosan magához ölelte, miközben a három kutya körülöttük nyüzsgött.

– Megvagy! Jézusom, megfagysz!

– Nagyon hideg lett! – A lány foga vacogott beszéd közben.

– Megsérültél? – Miközben Trey végigsimított rajta, Owenre nézett. – Megsérült valamelyikőtök?

– Sonya repült egyet, ahogy te az Aranyszobánál.

– Jól vagyok, csak megrázott. – A lány Treyhez simult, hálásan a melegéért, és Cleóra nézett. – Lisbeth Poole volt az. Nem tudtuk megakadályozni.

– Menjünk le. – Cleo megsimogatta Sonya haját. – Gyertek le mindketten.

– Szükségem van egy italra – mondta Owen. Borzas korcs kutyája, Jones a cipőjét szaglászta, mire lenézett. – És egy új cipőre.

– Mi történt? – akarta tudni Cleo.

– Egy gonosz pók maradványai.

– Vedd le! Nem hurcolhatod szét a házban a gonosz pók maradványait.

– Igen, nekem is ez jutott először eszembe.

Cleopatra Fabares, Sonya legjobb barátnője és lakótársa átvette az irányítást.

– Trey, vidd le Sonyát. A konyhába. Mindannyiunknak szüksége van egy italra. Te pedig vedd le azt az undorító cipőt – parancsolta újra Owennek. – Hagyd itt, amíg találunk neki valamit, amibe beletehetjük.

– Igen, persze.

– Megyünk máris utánatok. Tölthettek nekünk is whiskey-t. Egy duplát.

Ahogy Owen lehajolt, hogy levegye a cipőjét, hallotta, ahogy Cleo élesen felszisszen, amitől visszatért az ébersége.

– A tükör. Eltűnt. Egyszerűen eltűnt.

A férfi megfordult.

– A rohadt életbe!

– Vedd le azt a nyomorult cipőt – szólt rá Cleo –, menjünk le a fenébe, a földszintre. Aztán Sonyával kezdjétek az elején, amikor csak úgy eltüntetek abban az átkozott tükörben.

– Előbb a whiskey.

Bár MacTavishként – a szívében, ha vér szerint nem is – Sonya nem volt híve a whiskey-nek, ezúttal mégis kivételt tett. Még mindig megrendülten hagyta, hogy Trey lekísérje a bálteremből, végig a folyosókon, át a házon, miközben felkapcsolta a lámpákat.

– Semmire sem emlékszem azelőttről, hogy ott álltam a tükör előtt. – Beletúrt a hajába, azt kívánva, bárcsak hátrafoghatná, aztán hagyta, hogy a súlya által újra aláomoljon. – Nem emlékszem, hogy felkeltem volna az ágyból, és felmentem volna oda. És hogy ott lettél volna.

– Cleo felhívott.

– Cleo felhívott – mormolta a lány.

Cleo, aki egy évtizede a legjobb barátnője. Cleo, aki habozás nélkül beköltözött hozzá a kastélyba, annak ellenére, hogy tudta, átok ül rajta, szellemek és egy őrült, halott boszorkány lakja.

Cleót ismerve Sonya úgy döntött, hogy ezek a részletek inkább plusz motivációként szolgáltak, mintsem bármiféle visszatartó erőként. Viszont Cleo kreol nagyanyja önjelölt boszorkány volt… a jó fajtából.

A kutyákkal, a férfi Mookie-jával és a lány Yodájával az oldalukon Trey lekísérte a földszintre.

A lépcső alján Sonya megállt, hogy megnézze Astrid Grandville Poole portréját. Az első menyasszony oly bájos és oly tragikus volt fehér ruhájában.

– Vele kezdődött. Minden, ami most történik, vele kezdődött, mégpedig az esküvője napján, 1806-ban. Amikor Hester Dobbs meggyilkolta, és lehúzta az ujjáról a gyűrűt. Velem kell végződnie. Muszáj. – Felnézett abba a mélykék szempárba, amelyben megbízott. – Eljöttél. Cleo telefonált, és te jöttél. Hajnali három után.

– Persze hogy jöttem.

– De… az ügyfeleddel voltál. A kórházban. – Minden eszébe jutott. – Ó, az a szegény nő! A férje… a volt férje rátámadt. A gyerekei…

– Jól vannak – mondta Trey megnyugtató hangon. A lány még mindig nagyon sápadt volt. – Mindannyian rendben lesznek. Ne aggódj!

– Te is aggódtál. És dühös voltál. Hallottam a hangodon, amikor felhívtál, hogy elmondd.

– Vele van az anyja és a testvére. – Trey megfordította, és a konyha felé irányította Sonyát. – A férfit elkapta a rendőrség, és az asszony a családjával van. A gyerekek is velük vannak.

– A többiről pedig te gondoskodsz, mert ezt teszed. Nem csak ügyvédkedsz. Gondoskodsz is az emberekről. – Fejét a férfi válla felé billentette, ahogy a konyha felé haladtak. – Kicsit rosszul érzem magam.

– Tényleg? El sem tudom képzelni, miért.

Felkapcsolta a világítást, és észrevette, hogy be van gyújtva, és a hatalmas ebédlő kandallójában is pattog a tűz.

Fényt és meleget árasztott. Nem ő az egyetlen, aki gondoskodik a környezetéről.

Aztán az asztalhoz kísérte Sonyát.

– Ülj le! Kérsz bort? Teát? Vizet?

– Whiskey-t – sóhajtott nagyot a lány.

Trey arra gondolt, hogy Owen mindössze néhány órával korábban vett egy üveggel, amikor ki kellett adnia az aggodalmát és a haragját, és az ezzel járó összes elkeseredését egy barátjának.

– Úgy tűnik, ez a whiskey éjszakája.

Miután a hideg legjava enyhült a lobogó tűz melegénél, Sonya figyelte, ahogy Trey jutalomfalatot vesz elő a várakozó kutyáknak, és egyet Jonesnak, Owen kutyájának is kitesz, mielőtt farmerében és flanelingjében könnyedén és magabiztosan a kamrába indul.

Mint amikor először találkozott vele, amikor végigkalauzolta a kastélyon, gondolta Sonya, kicsit még mindig szédülő fejjel. Harmadik generációs, hosszú kezű, lábú, magas, sötétkék szemű ügyvéd.

Látszólag végtelen türelemmel.

Aki ugyanolyan jól ismeri a házat, mint ő… jobban, helyesbített. Gyerekkorától kezdve itt barangolt a szobákban és folyosókon egy nagybácsi szíveslátásának köszönhetően, akiről Sonya nem is tudta, hogy létezik. Apja ikertestvére… a klasszikus születéskor elválasztott ikerpár története.

De ugyanezen a tükrön keresztül találkoztak, nem igaz? Az ikrek. Gyerekként, férfiként. Mindketten festők, mindketten sok szempontból hasonlók. Ikerszinergia, Cleo így nevezte.

Az egyik a bostoni Andrew MacTavish, szerető szülők fia, egy szerető feleség férje, egy szerető és szeretett leány apja. Akik mindannyian gyászolták és megőrizték az emlékezetükben.

És a másik, aki Poole’s Bayben nőtt fel, örökölte a virágzó családi vállalkozást, a kastélyt, hogy benne éljen annak az asszonynak a fiaként, aki valójában a nagynénje volt, és mindezt a matriarcha, Patricia Poole rideg szeszélye folytán.

Elég volt csak rágondolnia, és bántotta az elméjét, belesajdult a szíve. A tenyerébe temette az arcát, és lassan lélegzett, miközben igyekezett összeszedni magát.

Amikor Trey visszatért az üveggel és a poharakkal, a zsebében lévő telefon a Grand Funk Railroad Please Don’t Worry (Kérlek, ne aggódj) című számát játszotta.

Sonya félig nevetve leejtette a kezét.

– Clover sohasem téved. Csak egy kis zenei szíverősítő a tizenkilenc éves szellem nagymamámtól.

Trey letette az üveget.

– Bevált?

– Azt hiszem, igen. – Amikor Yoda az ölébe tette a mancsát, megvakargatta a fejét. – És ők is segítenek – mondta, amikor a szemkötőt viselő Jones erős lábain peckesen besétált a konyhába Cleo és Owen előtt.

– Beugrottunk a szobádba egy pulóverért, ha még mindig fáznál.

– Már jobb, de azért köszönöm. – Sonya elvette a pulóvert Cleo kezéből. – Nagyon köszönöm, hogy vigyáztál rám. Hogy telefonáltál Treynek és Owennek.

That’s What Friends Are For (Erre valók a barátok), jelentette Dionne Warwick Cleo telefonjáról.

– Így igaz. – Cleo leült, majd Owenre nézett. – Hívj meg egy italra, tengerész!

A férfi három bőséges ujjnyit töltött mindegyik pohárba.

– Arra, hogy itt vagyunk – emelte tósztra a poharát. – Itt és most. Ez így átkozottul jó üzlet.

– Tényleg az. – Sonya is felemelte a poharát, kortyolt egyet. Megborzongott. – Rendben, oké. Tudom, hogy kíváncsiak vagytok, mi történt, de kezdhetnénk az elején? Fogalmam sincs, hogyan kerültem a bálterembe, de te velem voltál, Cleo. Felébresztettelek?

– Nem. De valaki igen. – Nagyot kortyolt, ízlelgette, hagyta, hogy lecsússzon, hogy leülepedjen. – Hallottam az órát háromkor, a zongorát, és azt, hogy valaki sír, és valakit, akinek mintha fájdalmai lettek volna. Tudjátok. – A többiekre nézett. – A szokásos éjféli kastélybeli mulatság. Épp a másik oldalamra akartam fordulni, hogy visszaaludjak, de… Valaki megérintett. A vállamon – mondta, saját kezét is odatéve. – És a nevedet mondta. „Sonya”, csak ennyit, „Sonya”, de valahogy sürgetőn.

– A nevemet?

– Igen. Felkapcsoltam a villanyt, és arra gondoltam, valószínűleg álmodom, de az a sürgetés… Nem tudtam szabadulni tőle, ezért felkeltem. Rád akartam nézni, de már ott is voltál, jöttél kifelé a szobádból. Alva járva, transzsétában, vagy mi a fene ez. Visszaszaladtam a telefonomért, felhívtam Treyt, és közben követtelek. – Treyhez fordult. – Owen mondta, hogy nála vagy. Beszélt az ügyfeledről, a barátodról, akit a részeges szemétláda exe bántott. Örülök, hogy jól van, ő és a gyerekei is.

– Dühös voltam, ebben igazad volt – mondta Trey Sonyának. – Elmentem Owenhez Mookie-ért, és rázúdítottam mindent. Aztán kidőltem a vendégszobájában.

– Amit nagyon jól tettél – folytatta Cleo. – Sonya, felmentél a harmadikra, és nagyon tisztán hallottam a síró nőt. Megálltál a szoba előtt… gyerekszoba volt, ugye? Kinyitottad az ajtót, és esküszöm, Son, láttam és hallottam a széket, ahogy ringatózik, a zokogással együtt, és azt mondtad… Valami olyasmit, hogy Carlotta éjszakáról éjszakára, évről évre gyászolja a fiát.

– Hugh Poole második felesége, körülbelül azután, hogy Marianne meghalt a szülés során, ikreknek adott életet, Owennek és Jane-nek. Hugh-nak és Carlottának még három gyereke született. Egyikük még csecsemőkorában meghalt. – Sonya újra kortyolt, ismét megborzongott. – Benne van a könyvben.

– Én is emlékszem. Írtam Treynek, hogy tudja, hová megyünk… mentél, és közben folyton mondogattam neked, hogy ott vagyok veled. Féltem, nem szégyellem kimondani, hogy lemész az Aranyszobába, annak a ribancnak a szobájába. Láttam, hogy vörös fény izzik körülötte, és füst gomolyog ki. Egyenesen az ajtóra néztél, és arra gondoltam, Jézusom, ne tedd! Azt mondtad, azért létezik, hogy félelemből és bánatból táplálkozzon. Be kellett volna kapcsolnom a felvevőt a telefonomon, hogy pontosan meglegyen, de nem jutott eszembe.

– Vajon miért?

Owen megjegyzésére Cleo felvihogott.

– Mondtál még valamit arról, hogy éjszakáról éjszakára, évről évre könnyeket iszik. Aztán, hála istennek, másfelé fordultál. – Owen felé nyújtotta a poharát. – Tölts még egyet. – Aztán ivott egy kortyot. – Valaki fájdalmasan felkiáltott azon a részen, ahol régen a cselédszállás volt. Az ajtóhoz mentél, és esküszöm, hogy éreztem a betegszagot, és az ágy nyikorgott, mintha feküdne, hánykolódna benne valaki. Te pedig azt mondtad, hogy szomorú, milyen szomorú, hogy nem tudsz szegény Molly O’Briannek segíteni.

– Molly – mormolta Sonya. A szellem, aki beágyazott, tüzet gyújtott, rendet rakott.

– Azt mondtad, Cobh-ból jött, itt otthonra talált, mennyire szerette a fát fényesíteni, és sírtál miatta. Azt mondtad, csak tanúskodni tudsz. Amikor megfordultál, arra gondoltam: A francba, Aranyszoba! De a bálterem felé indultál, szóval írtam Treynek, hogy tudja. Felkapcsoltam a villanyt, mert rohadt sötét volt. Aztán kinyitottad a bálterem ajtaját, és odabent is felkapcsoltam a villanyt. És ott volt a tükör. Pedig korábban nem volt ott. Nemrég jártunk mind odafent, és a tükör nem volt ott. De most igen. Olyan rohadt hideg volt, és hallottam a lüktetést az Aranyszobából. Mint az átkozott Az áruló szívben.{1}

Most Cleo borzongott meg, mielőtt folytatta.

– Ahogy a tükörbe néztél, Son, tudtam, tudtam, hogy látsz valamit, amit én nem, amit én képtelen vagyok. Aztán… micsoda megkönnyebbülés! Meghallottam Yoda ugatását, aztán a többi kutyáét is. Hallottam a rohanó lépteket, és szóltam neked, hogy várj. „Csak várj, kérlek!” Trey és Owen berontott, a kutyák is. És te felébredtél.

– Semmi ilyesmire sem emlékszem. Vagy… valamire mégis, mint álomra, amely homályos és elmosódott, mint amikor éppen ébredezel. Hallottam, amikor azt mondtad, hogy várjak. Azt hiszem. És a kutyaugatást. Mintha félig kívül, félig benne lettem volna. Aztán ébren voltam és a tükör előtt álltam. – Owen felé fordult. – Láttad a tükörben, amit én.

– Fényt, mozgást, színt.

– Treyjel mi nem láttuk. Nem vagyunk Poole-ok. A tükör pedig átjáró – mondta Cleo teljes bizonyossággal. – De nem mindenkinek. Azt mondtad, vonzott téged.

– Úgy volt. Zene szólt. Hallottam a zenét.

– Igen – erősítette meg Owen. – A vonzást nem éreztem, de láttam, hallottam valamit.

– Nem érezted, de velem tartottál.

Ezúttal Owen telefonja szólalt meg. We Are Family (Család vagyunk), játszotta.

– Furcsa utazás volt – mondta Owen, és töltött még magának whiskey-t. – Öt perc lehetett, legfeljebb tíz, de emlékezetes volt.

– Majdnem egy óráig tartott – pontosított Trey. – Ötvenhat perc volt.

– Az lehetetlen – rázta a fejét Sonya, és Owenre nézett megerősítésért. – Csak néhány perc volt.

– Ami annyit jelent, hogy az idő másként telik itt, mint ahol voltatok, bárhol legyen is az. Hol a fenében voltatok? – akarta tudni Cleo.

– Lisbeth Poole esküvői fogadásán. A bálteremben, 1916-ban – válaszolta Sonya, és mindent elmesélt.

– Dobbs nem számított ránk. – Sonya a poharát félretolva hátradőlt. – Amikor rákiáltottam, kizökkentette. Szerintem… nem látott minket, de engem hallott. És azt hiszem, egy percre meg is ijesztette. Fél percre. De nem állította meg.

– Már túl késő volt. – Owen homlokát ráncolva meredt a poharába. – Nem lehetett megakadályozni, nem volt rá mód, hogy megállítsd.

– Arra gondoltam, hátha előbb meg tudom szerezni a gyűrűt. Ha elveszem Lisbeth gyűrűjét, hogy Dobbs ne tudja. De…

– Repültél – mondta Owen. – Nem rám célzott, hanem egyenesen rád. Hátralökött úgy tíz-tizenkét lépésnyire, át az előreszaladó embereken. – Még egyszer felvette a poharát, és kiitta a whiskey-jét. – Ilyet nem lát mindennap az ember. A pók, az más volt.

– Aminek a maradványai a cipődön vannak? – kérdezte Trey.

– Az bizony. Nagyobb, mint egy farkaspók, de fekete özvegy jegyekkel. Az emberek átmentek rajta, amint az egyenesen Sonya felé tartott. És rohadt gyorsan haladt. Eltapostam a ronda seggét, és elhúztunk onnan a fenébe. Lisbeth Poole halott volt – mondta Sonyának –, ahogy mindig is halott lesz azon az 1916-os éjszakán.

– Akkor meg mi értelme ennek az egésznek? – kérdezte Sonya, türelmetlenül beletúrva hosszú, barna hajába. – Ha mindig túl késő lesz, ha nem lehet megakadályozni, hogy Dobbs megölje őket, akkor mi értelme?

Cleo telefonján Ariana Grande 7 Rings (Hét gyűrű) című dala csendült fel.

– Sohasem arról szólt, hogy megmentsük azokat a menyasszonyokat, azokat a nőket, Son. – Cleo gyengéd hangon beszélt. – Hanem arról, hogy megkeressük a gyűrűiket, a hét gyűrűt, és megtörjük az átkot. Hogy kiűzzük Hester Dobbst ebből a házból, és megtörjük az átkot.

– Dobbsnál vannak az átkozott gyűrűk.

– Majd kiderítjük – fogta meg a lány kezét Trey. – Majd kiderítjük – mondta újra –, de nem ma éjszaka.

– Ma reggel – javította ki Owen. – Munkába kell mennem… – megérintette a telefonját, hogy megnézze az időt – a francba, úgy másfél óra múlva. És szükségem van egy rohadt cipőre. Sütök rántottát – állt fel. – Van szalonnád?

– Rántottát sütsz?

– Kuzin, ha ébren vagyok, hogy lássam a napfelkeltét, reggelit akarok. Majd én gondoskodom a szalonnáról.

Trey még egyszer megpaskolta Sonya kezét.

– Kiengedem kicsit a kutyákat.

Amikor felállt, Sonya is felemelkedett, hogy kinézzen. Igen, közeledett a reggel, az éjszaka halványulni kezdett.

Neki is megvolt a munkája, a saját élete. Ha a kastély ezen túlmutató célt is ad neki, mindent elkövet, hogy teljesítse.

De közeledett a reggel és a következő nap.

Ellökte magát az asztaltól, hogy nekilásson.

– Főzök kávét.

Miközben megvirradt, az asztalnál ültek és reggeliztek, pont úgy, ahogy korábban együtt ültek, whiskey-t ittak, és szellemekről beszélgettek.

Miután a kutyák is befalták a maguk adagját, Trey ismét kiengedte őket.

– Szeretném, ha kitennél nálam – mondta neki Owen. – Meg kell mosakodnom, és munkához kell látnom. Van egy táskád vagy dobozod, amibe beledobhatom azt a cipőt?

– Majd én gondoskodom róla – ígérte Cleo.

– A gondoskodás alatt azt érted, hogy…

– Elégetem.

– Ne már!

– Odakint – tette hozzá a lány –, nagy adag sóval.

– Jézusom!

– Meg kell lennie – jelentette ki Cleo. – Nem mintha új lenne. Magam is láttam.

– De olyan jól betörtem már.

Cleo odafordult, megpaskolta az arcát, megsimogatta a pár napos borostát.

– Biztos vagyok benne, hogy van másik cipőd is. Egy olyan sikeres üzletembernek és mesternek, mint te vagy.

– Most piszkálkodsz?

A lány csak kedvesen mosolygott.

– Feláldoztad az igazán jól betört cipődet a legjobb barátnőmért. Ezúttal nem piszkálkodom. Sőt, ha tudnék pitét sütni, sütnék neked.

– Megtanulhatod. Szeretem a pitét. Gyerünk, Jones. Indulnunk kell, Trey.

– Máris megyek. Minden rendben, édesem.

Trey ezt nem kérdezte, kijelentette, miközben megfogta Sonya vállát, és megcsókolta a lányt.

Magabiztossága erőt adott Sonyának.

– Jól vagyok. Ez az én házam. Amíg az a tükör benne van, addig az is az enyém.

– Remek. Mindkettőtöknek tartozom egy vacsorával. Hétkor értetek jövök.

– Vacsorázz itt. Te is, Owen. Párolt marhasültet készítek.

– Tényleg? – pislogott meglepetten Trey.

– Egyszer már megcsináltam, meg tudom csinálni újra. Azt hiszem.

– Benne vagyok. – Owen zsebre tette a telefonját.

Sonya hozzálépett, lábujjhegyre emelkedett, és arcon csókolta.

– Köszönöm, hogy megmentettél.

– Mondanám, hogy bármikor, de… A pokolba, bármikor.

– Hívj, ha szükséged van rám – mondta Trey. – Gyerünk, Mooks.

Amikor a férfiak távoztak, Sonya Cleóhoz fordult.

– Flörtöltél vele.

Cleo barna szeme tágra nyílt.

– Treyjel?

– Owennel. Flörtöltél vele. Ismerem a flörtölésed.

– Belépett a tükörbe veled… igazából előtted. Nem töprengett rajta, csak megtette. És megmentett a bajtól. Kiérdemelte a flörtömet.

– Tényleg el akarod égetni a cipőjét, igaz?

– Még szép, hogy el!

Sonya bólintott, és kivett a konyhaszekrényből egy szemeteszsákot.

– Akkor gyűjtsük be, és intézzük el. Aztán szeretnék egy igazán hosszú és forró zuhanyt, mielőtt nekivágok a nap maradékának.

– Jó terv.

MÁSODIK FEJEZET

Mivel Cleo önként vállalta, hogy fogja a párolt marhasült hozzávalóinak hosszú listáját, és bevásárol, Sonya letelepedett a könyvtárban az íróasztalához. Letette a vizespalackját és a tabletjét.

Az utóbbi néhány hónapban megszokta, hogy Cloverre, házi DJ-jére hagyja a zenét. Így anélkül, hogy megnyitotta volna a lejátszási listáját, átnézte a hangulattábláit.

A korai reggelinek köszönhetően megengedhette magának, hogy a délelőtt egy részében a Ryder Sports ajánlatán dolgozzon.

Még volt ideje, mielőtt Bostonba kellett volna mennie, hogy bemutassa, és úgy vélte, jó esélye van a munka megszerzésére. De korábbi főnökei a By Designnál félelmetes versenytársnak számítottak.

Matt és Laine jól kiképezte, és ő hét évig keményen dolgozott nekik. Tudta, hogyan kell összerakni egy nagyszabású kampányt.

De nem hagyhatta figyelmen kívül azt a tényt, hogy kevesebb mint egy éve alapította meg saját grafikai tervezőcégét, a Visual Artot. Szabadúszóként, egyszemélyes vállalkozóként azóta több megbízást is kapott, és átkozottul jó munkát végzett.

De a többgenerációs, jól bejáratott, sportfelszereléseket gyártó cég messze a legnagyobb ügyfele lenne.

És nem hagyhatta figyelmen kívül a büszkeséget sem, hiszen tudta, hogy ezért az ügyfélért biztosan a volt vőlegényével kell versenyeznie.

A csaló szemétládával.

Nem számít, mondta magának. Brandon Wise nem számít.

Hogy mi számít? A munka.

Igazán jó koncepciója volt, és remekül kezdett bele.

– Ideje előrelépni – mondta, és megnyitotta a fájlt.

Az összegömbölyödött Yodával az íróasztala alatt jó két órát töltött munkával, mire meghallotta, hogy Cleo visszatért.

– Gyors szünet. – Elmentette a munkát, és Yodával a nyomában lefelé indult.

– Még két csomag van a kocsiban – kiáltott oda neki Cleo.

– Szükségünk volt ennyire?

– Nos, ha már ott voltam…

Sonya kiszaladt a szatyrokért, aztán megállt, és belélegezte a tavasz illatát.

Először tél közepén érkezett a kastélyba és Maine partjaira. Most a levegő felmelegedett, a nárciszok virágoztak. A nagy, csupasz szomorúfűz ágain most kövér rügyek duzzadtak, még zártan és titokzatosan.

Sonya karját kitárva körbefordult.

– Ez most már az enyém.

A vízre áradó napfény látványa az övé. A sziklát ostromló hullámok hangja az övé. A bimbózó vagy rügyező virágok is mind az övé.

És ha a rajta lévő átok is most már az övé? Valahogyan, valamilyen módon megbirkózik vele.

Fogta a szatyrokat, és visszavitorlázott a házba.

A konyhában Cleo elpakolta az élelmiszereket.

– Hatalmas ez a hússzelet.

– Tudom. Félelmetes, de meg tudom csinálni. Rengeteg almát vettél. Kapunk lovakat?

– Ó, az aranyos lenne. De nem. Almás pitét sütök.

– Almás pitét sütsz? Igazi almából? Ki vagy te, és mit tettél az én Cleómmal?

– Most Cleo vagyok, a kastély főszakácsa. Owen szerint nem tudom megcsinálni, én pedig arra gondoltam, hogy sohasem fogom megtudni, ha nem próbálom meg. Szóval felhívtam anyát, és ő elküldte nekem a receptet, amíg a boltban voltam. Az almát kivéve amúgy is mindenünk megvolt hozzá. – Cleo tálat vett elő, és elkezdte belerakni az almát. – Ha pedig elszúrom, senki sem fogja tudni, csak te és én… meg egy háznyi szellem.

– Sohasem mondom el.

Sonya telefonján felcsendült a Maroon 5 Secret (Titok) című száma.

– Remek, ezt megbeszéltük. – Cleo eltette a textil bevásárlószatyrokat. – Mikor kell nekikezdened annak a nagy szelet húsnak?

– Szerintem úgy egy óra, fél kettő körül. Egyig biztosan dolgozom, aztán nekilátok.

– Akkor fél kettőkor itt találkozunk. Fogok egy kólát, és felmegyek a műterembe. Kérsz egy kólát?

– Igen, jól jön az erősítés. Ne menj az Aranyszoba közelébe, Cleo!

– Ó, amiatt nem kell aggódnod. Ma a sellők vannak soron, nem a boszorkányok. És ha jól haladok az illusztrációkkal, talán dolgozom kicsit a festményen.

Együtt indultak felfelé.

A könyvtárnál Cleo Sonyáéhoz koccintotta a kóláját.

– Menjünk, foglalkozzunk a rajzainkkal.

Az íróasztalához visszatérve Sonya félretette a Ryder-ajánlatot. Bár nem tartotta elérhetetlen vágyálomnak, úgy vélte, jobb, ha két lábbal a földön marad.

Legújabb munkáján dolgozott, egy Poole’s Bay-i üzleten.

Következetesség, kreativitás, felhasználóbarát, gondolta, figyelmen kívül hagyva Gigi jelenlegi nehézkes és egészében véve unalmas weboldalát.

A vidámságnak kellene a témának lennie. Vidám, alkalmi ruhák, meglepő és vidám illatú szappanok és testápolók, gyertyák és fürdősók. Dobjunk be – megint csak – vidám kiegészítőket.

Új hangulattáblát kezdett, a vidámságot szem előtt tartva.

Egy új, friss logó is nagyon ráfér a helyre. Bár ez nem a csomag része, Sonya arra gondolt, a fenébe, miért is ne. Gondolatban már látta is.

Hosszú lábú nő sziluettje, magas sarkú cipőben, rövid szoknyában, kézitáskát lóbálva, a sálja mögötte úszik a levegőben. Csak egy csipetnyi Párizs, gondolta, miközben dolgozott. Illik az üzlet nevéhez.

Fesztelen kifinomultságot, női energiát sugall. És persze vidámságot.

Amikor a telefon ébresztője egy órakor megszólalt, kiszakította magát a munkából.

És amikor belekezdett a tervek mentésébe, hogy aztán kikapcsolja a gépet, először hallotta meg a labda pattogását lentről, az előcsarnokból.

Jack, a kisfiú, aki nem érte meg a tizedik születésnapját, imádott Yodával játszani. És ez az imádat kölcsönös volt.

Talán furcsa, hogy mindezt milyen könnyen elfogadja, de elég régóta élt az Elvesztett menyasszonyok kastélyában ahhoz, hogy megtanulja ne csak elfogadni, de magáévá tenni a dolgokat.

Mivel nem akarta megijeszteni a kisfiút – bár elképzelni sem tudta, hogyan ijeszthetne meg egy szellemet –, kiszólt, mielőtt lefelé indult volna.

– Mára befejeztem a munkát. Most a konyhában van dolgom.

Nyomát sem látta Jacknek, amíg a konyhába nem ért, ahol az összes konyhaszekrényajtót nyitva találta.

– Gondolom, még nem fejezted be a játékot Jackkel – jegyezte meg, miközben sorra becsukta az ajtókat. – Nekem viszont napirendem van.

Elővette a hatalmas, súlyos lábast, és Cleo nagy szelet húsát.

– Ezúttal nem is olyan ijesztő – mondta magának. De nem igazán hitte el.

Megfűszerezte a húst, és az olajba tette pirulni. Miközben a hús pirult, Sonya pucolni kezdte a sárgarépát.

Megvolt a pirított hússzelet és egy halom répa, és nekilátott a krumplinak, amikor Cleo beviharzott.

– Bocs! Túlságosan belemerültem a munkába. – Cleo kötényt kötött. – Egy sellőcsaláddal kezdtem. Aranyos sellőcsecsemők és totyogó sellőbabák. Aztán eszembe jutott: hol a nagyi meg a papi? Nagyszülők kellenek nekik. Segítek neked a krumplipucolásban, te meg segítesz nekem almát hámozni.

Mielőtt elővett volna egy másik hámozókést, Cleo feltűzte rengeteg világosbarna haját.

– Elfelejtettem a hajgumit. Vedd le ezt – emelte fel a kezét, és Sonya lehámozta a csuklójáról a szalagot, majd hátrakötötte a haját. – Emlékszel olyasmire, hogy valaha is együtt pucoltuk volna a krumplit, amikor főiskolások voltunk?

– Nemet kell mondanom. De senki mással sem vetemedtem ilyesmire.

Cleo nevető tekintettel nézett Sonyára.

– Csak az igazat, mi? Nekem valahogy tetszik.

Sonya a nagy halom héjat tanulmányozta.

– Nekem az fog tetszeni, ha már készen lesz, és nem szúrtuk el.

– Nekem valahogy tetszik a folyamat mint művészet. A végeredmény az, ami büszkeséggel tölt el, de a folyamat nélkül nem lehetsz büszke.

– A Gigi-féle munkán dolgozom. Tetszik a koncepció, és be kell vallanom, ez a menet most nem olyan feszült, mint amikor először csináltam, egyedül.

– Sokat lógtunk együtt FaceTime-on.

Sonya nekiütötte a csípőjét.

– Így jobb, hogy itt vagy. Nem bántad meg, ugye? Hogy ideköltöztél?

– Egyetlen percre sem. Imádok itt lenni. Imádni fogom, amikor nemsokára lesz időm odakint festeni, és vasárnap délutánonként a Poole-öbölben vitorlázni, amikor Owen megépíti nekem az édes kis Sunfishemet.

– Nélküled is maradtam volna, mert amint megláttam, tudtam, hogy ez az én helyem, az otthonom. De fele ilyen boldog sem lettem volna. – Amikor az összes zöldségfélével elkészültek, Sonya fellélegzett. – Oké, vágjunk bele! Bedobom ezeket az olajba és szaftba a fűszernövényekkel együtt, összekeverem, hagyom kicsit főni, talán kicsit pirulni.

– Rendben, a tiéd már egyenesben van. Nekilátok a pite tésztájának.

– Tényleg rendes pitetésztát csinálsz lisztből meg ami még kell hozzá?

– Folyamat, Son, folyamat. Ha csak a tölteléket csinálod meg, az egyfajta csalás. Én csak… Mi ez a zaj?

Sonya tovább kavarta az ételt, bár szívverése felgyorsult.

– Az étellift.

– Az… nos, Istenem! – Cleo a kötényébe törölte a kezét, és belépett a kamrába. – Megyek, megnézem. Remélem, nem valami szörnyűség, mert akkor nagyon dühös leszek!

Sonya visszafojtotta a lélegzetét, és csak akkor fújta ki, amikor meghallotta Cleo hangját.

– Ó! Milyen aranyos! Egy csinos pitetál. – Kihozta a konyhába. – Élénkpiros, bordázott, és a fehér alján egy alma van. Tökéletes. Én ezt az egyszerű régi üvegtálcát akartam használni, amit itt találtam.

– Molly. Nekem tálat küldött a sülthöz, amelyet Doyle-éknak készítettem. Lissy tálját. A nászajándékát.

Cleo letette a pitéstálat, és átölelte barátnője vállát.

– Nehéz, tudom, hogy nehéz, de Owennek igaza volt. Nem változtathatunk azon, ami vele történt. Nos, sem azon, ami Lisbeth Poole-lal, sem azon, ami Molly O’Briannel. Bármelyikükkel.

– Szörnyű végignézni, ahogy meghalnak, Cleo. Még rosszabb tudni, hogy ez nemcsak álom, hanem valahogy ott vagyok, és mégsem tehetek semmit, hogy megakadályozzam.

– Tudom. De, Sonya, a tanúja vagy. Ahogy Molly szobája előtt is mondtad. És azt hiszem, ez fontos. És szerintem ez az oka annak, hogy Molly úgy gondoskodik rólunk, ahogy. Például, hogy ideküldte nekem ezt a tálat, hogy mutatós pitét süthessek… remélhetőleg. Fontos neki. Fontos vagy neki.

– Nekem most már mindnyájan fontosak. Meg akarom állítani Dobbst. Azt akarom, hogy megfizessen azért a sok szenvedésért, amit okozott. Azt akarom…

Ajtók csapódtak, ablakok nyíltak és becsukódtak.

– Ó, tehetsz egy szívességet! – kiáltotta Cleo. – Te sötétszívű, vén kurva!

Sonya erre önkéntelenül is felkacagott.

Az iPaden vidám dallam csendült a jó idők megünneplésére hívva őket.

– Ez az, Clover, erről van szó! – lökte a levegőbe az öklét Cleo, és a csípőjét riszálta. – Ma este remekül fogunk mulatni.

– Rajta hát! – énekelte Sonya, és a sültet a zöldségekre dobta. Felkapta a már kibontott bort, és a húsra öntötte. – Az egész átkozott üveggel! – A fedőt a lábasra tette, aztán a lábast a sütőbe csúsztatta, majd az ujjával megfenyegette Cleót. – Ez órákig tart. Tilos kukucskálni!

– Már most is csodálatos az illata. Nekilátok a pitesütésnek.

– Mutasd meg, hogyan kell csinálni!

Nem bizonyult ugyan egyszerűnek, de amikor a rengeteg méricskélés, nyújtás, tésztapótlás, hámozás, felvágás és keverés után Cleo betette a végeredményt a második sütőbe, mindketten egyetértettek abban, hogy szépen néz ki.

– A francba! Jobb lesz, ha a fiúk minden egyes falatot értékelnek! Ez iszonyú sok munka.

– Vigyük ki Yodát, levegőzzünk egyet!

Sonya várt, amíg kiérnek a konyha hőségéből a hűvös levegőre.

– Abbahagyta a csapkodást és piszkálkodást, amikor kinevettük.

– Igen, észrevettem. – Cleo önelégült pillantást küldött a kastély felé. Félelemből és bánatból táplálkozik. Ezt mondtad múlt éjjel.

– Az egészet nem tudjuk megváltoztatni, de néhány jól irányzott Tehetsz egy szívességettel visszavághatunk.

– És néhány hét múlva megtartjuk azt a bulit, Az eseményünket. El kell kezdenünk megtervezni a részleteket.

– Igen, elkezdjük.

– Fel fogja bosszantani, hogy tele lesz a ház emberekkel. Boldog emberekkel.

– Az biztos. Szükségünk van a szüleidre. Remélem, a nagymamád és az anyukám is benne lesz. És a nagyszüleim is kellenének, mind, ha el tudnak jönni. Summer nénikém és Martin bácsikám.

– Rengeteg helyünk van a számukra. – Cleo megállt, visszanézett a házra. – A házat arra szánták, amit csinálunk benne, Son.

– És az mi?

– Élünk, dolgozunk, tervezünk. És a te esetedben – tette hozzá Cleo –, a nagyon jó szexre.

– Tényleg nagyon jó a szex.

– És a barátnődként csak tapsolni tudok hozzá. De ő ebből semmit sem akar. Csak a bánatot és a félelmet akarja.

– Jó sokat fogunk adni neki abból, amit nem akar. Én pedig megtalálom azokat a gyűrűket, Cleo. Még nem tudom, hogyan, de megtalálom. És addig is élni, dolgozni és tervezni fogunk.

Nézte, ahogy Yoda egy mókust kerget.

– Megszerzed azt a sompolygó macskát.

– Meg – bólintott Cleo. – Hamarosan nekilátok a keresésnek.

– Ma este pedig pokolian jó vacsorát tálalunk fel, méghozzá abban a hatalmas ebédlőben.

– Erről van szó! Amikor a pite elkészül, kicsípjük magunkat, megterítjük az asztalt. Teszünk róla, hogy az is és mi is extra jól nézzünk ki.

– Te mindig extra jól nézel ki. Ezt utálnom kellene benned.

– De szeretsz.

– Így igaz. Menjünk, vessünk egy pillantást a pitédre. Aztán sütök sörkenyeret.

Cleo elmosolyodott.

– Gondolod, hogy Molly mostanra eltakarította a főzési előkészületeink rendetlenségét?

Sonya nem is próbált úgy tenni, mintha szégyellné magát.

– Ennyire nyilvánvaló, mi?

– Úgy tűnik, mindenki megkapja, amit akar.

Megérdemeltek egy ilyen napot, gondolta Sonya. Egy napot, hogy jó munkát végezzenek, és hogy ezt a munkát korán félretegyék. Egy napot, hogy szórakozzanak, együtt legyenek.

Sütés és főzés illata töltötte be az immáron makulátlanul tiszta konyhát, és ők leültek a pulthoz, hogy kidolgozzák az általuk Az eseménynek nevezett rendezvény részleteit, amelyet némi vita után június második szombatjára tettek.

– A nyílt nap jelleg barátságossá és kötetlenné teszi az eseményt – mondta Sonya –, de én a hivatalos meghívókra szavazok.

– Egyetértek. Eleganciát kölcsönöz neki. Legyen rajta a kastély képe illusztrációként.

– A gondolataimban olvasol. Hozok egy jegyzettömböt.

Mire a pite és a kenyér a rácson hűlt, és megkockáztattak egy gyors pillantást a lábasba, megvolt a sablonjuk a kastélyról tavasz idején, mellette a virágzó szomorú fűzzel, és sok-sok virággal körülötte.

Sonya MacTavish és Cleopatra Fabares meghívja Önt a kastélyba egy baráti estére. Étel, ital, jó társaság biztosított. Időpont: Június 8-án, szombaton, délután négy órakor

– Nekem tetszik – jelentette ki Cleo. – Egyszerű és barátságos.

– Nem túl egyszerű?

– Szerintem nem.

– Jó. Szükségünk lesz visszajelzésre. – Sonya eljátszott a megfogalmazással. – Egy kérem, válaszoljon, mondjuk, május huszadikáigra, hogy legyen valami képünk a résztvevők számáról. Trey édesanyja majd segít a nevekkel és a címekkel.

– Megkérhetjük Breet, hogy segítsen a menü összeállításában. A Lobster Cage főszakácsa, megbízható kapcsolat.

– És kedvel minket, szóval igen. Megkérjük, hogy segítsen a felszolgálók és néhány csapos kiválasztásában. A falusi éttermekből rendelünk ételt.

– Elő kell szednünk az asztalokat és a székeket a raktárból – mutatott rá Cleo. – Vagy bérelnünk kell.

– Tedd hozzá az üvegárut, az edényeket, abroszokat. Tudod, számtalan rendezvényre terveztem már meghívókat, készítettem honlapokat vendéglátósoknak, éttermeknek, bároknak. De egyikünk sem tervezett és kivitelezett még ilyesmit.

– Félsz?

Sonya felvonta a vállát.

– Kicsit.

– Én is. De ettől csak szórakoztatóbb a dolog.

– Van, hogy a te szórakozásról alkotott elképzelésed meg sem közelíti az enyémet.

Amikor a tableten megszólalt a Beastie Boys zenéje, Sonyának nevetnie kellett.

– Oké, rendben, küzdeni fogunk a bulizáshoz való jogunkért.

– Apropó, zene. Szerinted Trey és Owen meg tudja győzni Rock Hardot, hogy játsszanak?

– Nem tudjuk, amíg meg nem kérdeztük. Felkerül az elvégzendők listájára. – Sonya feljegyezte. – Feladat nekem: elkészíteni a meghívókat.

– Amikor kész leszel, postázom őket. Te megszerzed a listát Trey anyukájától, én pedig beszélek Breevel.

– Remek munkamegosztás. – Sonya Cleóéhoz koccintotta a vizespoharát. – Tudom, hogy van néhány összecsukható asztal az alagsorban. Nem az ijesztő pincében, ahová soha többé nem teszem be a lábam. Arra szavazok, hogy bízzuk meg Treyt és Owent, hogy felhozzák, mi pedig letakarítjuk őket.

– Megint csak elfogadva. Virágok. Valószínűleg ültetnünk kell majd néhányat, Son, és ezt mindkettőnknek tanulnunk kell. És a kinti meg a benti asztalokra is raknunk kell.

– Szóval meglátogatjuk a faiskolát és a virágüzletet. Mindketten. Nem aggódom amiatt, hogy szép lesz-e. Abban jók vagyunk. Egyébként is akartam virágot ültetni. Mint a kerti lak cserepeiben.

– Szeretnék fűszernövényeket ültetni.

– Tényleg?

Cleo határozottan bólintott.

– Ha már főzni fogok, jól akarom csinálni.

– Akkor ez a te feladatod. Teljesen a tiéd.

– Megbirkózom vele. Most pedig menjünk, csípjük ki magunkat, aztán csinosítsuk fel az asztalt is.

– Ami tegnap éjjel történt… – Sonya összeszedte a jegyzettömböt, a jegyzeteit, a tabletet. – Újra megtörténik. Tudom, ahogy te is tudod. De itt vagyunk, vacsorát főzünk… és flancos pitét sütünk, itt vagyunk és bulit tervezünk.

– Az eseményt – javította ki Cleo.

– Az eseményt. Néha az eszem azt súgja, őrültség az egész. De tudom, hogy nem az. Tudom, hogy pontosan azt tesszük, amit tennünk kell.

– Élünk, dolgozunk, tervezünk – ismételte Cleo.

– Mindegyiket. Mint ahogy azt is tudom, hogy sokkal több a jó ebben a házban, mint a rossz. A rossz egy része… egyszerűen megtörténik, ha valahol több mint kétszáz évig élnek, dolgoznak, terveznek. A legnagyobb rossz? Visszanyúlik egy bizonyos… nem nevezném személynek.

– Entitás?

– Legyen entitás. És még azzal együtt is, ami velük történt, Clover zenél, Molly beágyaz, Jack játszik Yodával.

Befordultak a könyvtárba, ahol Sonya a jegyzeteit és a jegyzettömböt letette az íróasztalára.

– És van még több is.

– Sokkal több – helyeselt Cleo. – Állandóan érzem őket.

– Miért maradnak? A menyasszonyok és azok, akik gyászolják őket, talán az átok miatt. De a többiek miért?

– Nem tudom.

Sonya körülnézett a könyvtárban, az ablak felé pillantott, ahol a fokföldi ibolya, amelyet évekkel korábban kapott Cleótól, virágzott.

– Azt hiszem, azért, mert ez otthon. Azt hiszem, ugyanabból az okból maradnak, amiért én… és most már te is. Mert ez otthon.

– Erre nem is gondoltam – mondta Cleo, miközben kiléptek a könyvtárból, és végigsétáltak a folyosón. – És helyesnek tűnik. Ez jó ház, Sonya, Dobbs ellenére is. Igazán jó ház.

– A mi házunk, és az övéké is. Egy évvel ezelőtt talán tőled vártam volna, hogy ilyesmit mondasz. De pokolian meglepő, hogy én mondom, és komolyan is gondolom.

– És ezért vannak veled, Son, mert ezt mondod, és komolyan is gondolod. Most pedig menj, és csípd ki magad.

Megteheti. Furcsa, gondolta a szobája felé menet, talán ha három órát aludt, mégsem volt egyáltalán fáradt.

Egy baráti estét akart; ételt, italt, jó társaságot. Ezen az estén akarta.

A nappalin át a hálószobájába sétált. Az ablakokon, a teraszajtón túl a tenger hullámzott a délutáni napsütésben.

És az ágyon kiterítve ott feküdt a ruha, amelyet az elvetélt nászútra gondolva vásárolt. A ruha, amelyet a próba óta nem viselt.

Molly választása, gondolta, és miért is ne?

Maga elé tartotta, és a tükör felé fordult.

Nem gyakran viselt rózsaszínt, de ez a ruha inkább sötét rózsaszínbe hajlott. Egyszerű ujjatlan ruha, amelyet elképzelése szerint egy romantikus vacsorára vett volna fel. Menyasszonyként.

– Hiba lett volna. De a ruha nem az. Oké, Molly, szép választás. Köszönöm.

Nem sietett, és miközben a hajával foglalkozott, felsóhajtott. Itt az ideje, hogy erőt vegyen magán, és időpontot kérjen a helyi fodrászhoz, gondolta. Túl hosszú már.

És még sok hét van hátra, amíg Bostonba utazik a Ryder-bemutatóra.

Ami azt jelenti, hogy lesz ideje rendbe hozni a frizuráját, ha nem tetszik neki, amit az új fodrász alkotott.

– Nincs abban semmi rossz, ha az ember kicsit hiú – mondta magának, miközben felhúzta a cipzárt. – És számít, hogy milyen külsővel jelenek meg a bemutatón. – Kuncogva fordult el a tükörtől. – Igen, tudom, hogy jól nézek ki. Lássuk, Cleo elkészült-e már.

Clover a Looking Good (Jól nézel ki) számmal helyeselt.

Cleo villámkék ruhát választott, kicsit rövidebbet, kicsit kacérabbat, mint az övé, és amikor belépett a szobájába, éppen egy bonyolult fonatot készített a hajából.

Tekintete találkozott Sonyáéval a tükörben.

– Emlékszem, amikor azt a ruhát vetted. Én beszéltelek rá.

– Emlékszem. Molly készítette ki.

– Az enyémet is. Kiváló ízlése van. S mivel tegnap este mindketten „kétrészes filmet nézni, majd lefeküdni” öltözékben voltunk a furcsa kis partinkon, jó felvenni valami csinosat.

– Holnap időpontot kérek a fodrásztól. A faluban.

Cleo keze megállt.

– Biztos vagy benne?

– Muszáj rászánnom magam. És ha elszúrja, lesz időm helyrehozni a bostoni nagy bemutató előtt.

– Értem az álláspontodat, de a fodrászod hűtlen elhagyása nagy lépés.

Sonya komolyan bólintott.

– A távkapcsolat nem fog működni.

– Támogatni foglak a döntésedben. Nem vagyok biztos benne, hogy mernék ilyen bátor lenni a multikulturális hajammal. Kreol, ázsiai, egy csipetnyi jamaicai, egy kis brit? Neked fehér lány hajad van.

– Így igaz. Megkockáztatom. Készen állsz?

Yoda előttük szökdécselt lefelé menet, majd a bejárati ajtó előtt táncolt.

– Ideje kimenned? Gyere vissza, ha végeztél. – Kinyitotta neki az ajtót. – Neked is lesznek vendégeid.

– Arra gondoltam, hogy kapcsolatba lépek azzal, akitől az imádni való Yodát hoztad. A macska miatt.

– Lucy Cabot. Nagyszerű nő. Macskákat is ment. Átküldöm az adatait. Tudni fogja, mi kell neked.

Sonya megállt azon a helyen, amelyről tudta, hogy Collin Poole csendes helynek hívta, ahol az ingaóra, számlapján a holddal, némán állt. És hármat mutatott.

Mindegy, hová tekerték a mutatókat, azok mindig visszatértek a három órához.

– Nem emlékszem rá, hogy a múlt éjjel hallottam volna hármat ütni. De hallanom kellett. Nem mindig szoktam, de a múlt éjjel felkeltem, eljutottam a bálteremig, szóval hallanom kellett. Amikor hallom… amikor tudatában vagyok annak, hogy hallom, nem érzem azt a vonzást.

– Ha valaha is hallod, hozzám gyere először.

– Számíthatsz rá. Gondoltál már arra, hogy irodát rendezz be? Külön a műteremtől?

– Talán. A műterem átkozottul boldoggá tesz, de lehet, hogy okos dolog lenne egy külön helyiség az üzlet számára.

– Tetszik az ötlet, hogy többet használjunk a házból. Hogy tényleg használjuk. Ezért…

Elállt a szava, amikor beléptek a konyhába.

A pite és a kenyér a hűtőrácson pihent, és fenséges illat terjengett a levegőben.

És a tál ki volt készítve a konyhaszigetre.

– Ó, hát nem gyönyörű? Milyen szép ez a tál! Réginek és fontosnak tűnik.

– Az is – mormolta Sonya. – Lisbethé. Korábban is ezt használtam. Nászajándék.

Sonya felemelte és megfordította, hogy Cleo elolvashassa a hátulján lévő feliratot.

– Sohasem használhatta, és ez elszomorító. De, Sonya, szerintem az, hogy használod, és nem hagyod porosodni valami raktárban, egy módja annak, hogy emlékezz rá.

– Láttam őt a bálterem másik végében. Csak egy pillanatra. Rengetegen voltak ott. Olyan fiatal volt, Cleo, és olyan boldognak tűnt. Komolyan mondom, egyszerűen ragyogott.

Letette a tálat.

– Igazad van. Nem porosodhat valami raktárban.

Megterítették az asztalt, gyertyákat tettek fel, a jó borospoharakat. Mivel az áprilisi este meglehetősen hűvös volt, begyújtottak a konyhában és az ebédlőben.

– Mit szólnál egy kis hangulatteremtő zenéhez? – kezdte Cleo.

Clover a Tangled Up in You (Beléd gabalyodva) számmal válaszolt.

– Talán egy kicsit direkt – vélte Cleo –, de nekem tetszik. Egy pohár bort, partner?

– Te tölts. Nekem ki kell vennem a sültet, elkészítenem a mártást.

– Ahhoz köss kötényt. Én meg figyelem, hogyan csinálod.

Abban a pillanatban, amikor Sonya kivette az edényt a sütőből, és felemelte a fedőt, Yoda feltápászkodott, és kurta hátsó lábaira állva a mellső mancsaival integetett.

– Ez Jack trükkje, és igen, kapsz kóstolót.

– Én is kérek. – Cleo kitöltötte a bort. – Egész átkozott nap csak ott állt, most meg ilyen illata van. Szerintem a pite keményebb meló volt.

– Megfeledkezel arról a hegynyi héjról, ami a komposztálóba került.

– Volt közte némi almahéj is. Nézzenek oda – tette hozzá, amikor Sonya a tál közepére tette a sültet, és kezdte körülrakni zöldségekkel. – Bizton mondhatom, hogy a párolt marhasült mestere lettél.

– Bizonyosodjunk meg róla. – Sonya leszelt egy darabot a húsból, és háromfelé osztotta. Egyet Cleónak adott, egyet odadobott Yodának, a harmadikat pedig ő maga kóstolta meg. – Azt hiszem, igazad van, hivatalosan is párolt marhasült mester lettem.

– Lehet, hogy ez után már nem lesz hely a pitémnek.

– Ne felejtsd el, hogy férfiak. – Sonya betette a sültet a melegen tartó sütőbe. – Mindig lesz helyük a pitének.

Cleo csípőjét kitolva, a bort kortyolgatva figyelte, amint Sonya a mártást kavargatja.

– Komolyan le vagyok nyűgözve. Add ide, kavarom tovább. Addig tarts borszünetet.

Helyet cseréltek.

Yoda vidám ugatással felpattant, és a bejárat felé iramodott. Megszólalt a csengő, és Clover átváltott a Black Eyed Peasre, akik arról énekeltek, hogy ez az este egy igazán jó este lesz.

– Egyetértek – helyeselt Sonya, és kikapcsolta a sütőt. – Engedjük be őket, és csapjunk bele!

HARMADIK FEJEZET

Amikor Sonya kinyitotta az ajtót, Mookie vágtatott be. Jones peckesen bevonult.

A harmadik emeleten az ajtók puskalövésszerű csattanással csapódtak be.

– Valaki nem örül annak, hogy lát minket – jegyezte meg Owen, és felemelte a kezében tartott üveg bort. – Ő a virágos fickó, én meg a boros.

– És mindkettőt nagyra értékeljük. – Sonya átvette a fehér tulipáncsokrot. Megcsókolta Treyt, majd Owent.

– Tegnap éjjel kaptam csókot – emlékeztette Owen Cleót, amikor a lány csak egyszerűen becsukta az ajtót.

– A körülmények hatása – mondta Cleo.

– Menjünk hátra. Megkérdezhetem, hogy van az ügyfeled? Amelyik kórházban van.

– Jól van. Jobban. Még egy napig bent tartják, talán kettőig is. Owen több időt töltött vele ma, mint amennyit én tudtam.

– Meglátogattad? – kérdezte Sonya.

– A volt férje nekem dolgozott. Nekünk – helyesbített Owen. – Jól van. Úgy néz ki, mint akiből a szuszt is kiverték, de jól van. Arra számít, hogy Trey megszerzi neki a gyerekek teljes felügyeleti jogát, és az engedélyt, hogy elköltözhessen velük az államból. Vissza a családjához.

– Arra számíthat is. Emlékszem erre az illatra – tette hozzá Trey. – És ugyanolyan finom, mint első alkalommal.

– Különleges kiegészítőkkel. Sörkenyérrel és almás pitével.

– Almás pitét sütöttél?

Cleo Owenre mosolygott, és töltött még két pohár bort.

– Megtanultam.

– Jól néz ki. Jól nézel ki – mondta Trey, majd hozzátette: – Mindketten jól néztek ki.

– Jó napunk volt.

– Tényleg elégetted a cipőmet?

– Elégettük – felelte Cleo. – Mélyen bent az erdőben, egy kövekből álló, sóval behintett körben. Leöntöttük gyújtófolyadékkal, bedobtunk egy gyufát, és huss.

– Nem volt szép – mondta Sonya –, de hatásos volt. – Három nyersbőr csontot vett elő. – Most pedig, ebek, fogjátok ezeket, és menjetek, viselkedjetek. Az emberek vacsorázni fognak.

– Hogyan viszonyulnak a macskákhoz? – tűnődött Cleo.

Trey nézte, ahogy a labrador-retriever keverék elgaloppozik a csontjával.

– Mookie jól elvan velük.

– A macskától függ – mondta Owen.

– Szerzek egy macskát, amint megtalálom a megfelelőt. Hozom a mártást, Sonya, te pedig bírd rá az egyik nagydarab, erős férfiút, hogy vigye a tálat az asztalhoz. Ma este elegánsan étkezünk.

– Látom. Majd én viszem – ajánlkozott Trey. – Emlékszem legutóbbról.

– A mindenit! – pislogott Owen meglepetten, amikor Trey kivette a pecsenyéstálat a melegítősütőből. – Ez aztán a komoly marhasültvacsora!

– A kastély párolt marhasült mestereként nem is csinálhattam volna másként.

Sonya fogta a kenyeret és a deszkát.

– Segítsek? – kérdezte Owen Cleót.

– Nem kell. Csak átmerem a mártásostálba. Te hozd a bort.

Az asztalnál Sonya szedett mindenkinek, mielőtt leültek.

– Elismerésem a szakácsoknak – mondta Trey.

– Még meg sem kóstoltam – közölte Owen, és bekapott egy falatot a sültből. – Oké, megtörtént. Gratula! Finomabb, mint az anyukádé, Trey.

– Tudja. Köszönet ezért. Ez rengeteg munka és fáradság.

– Szívesen. Ha már a munkánál és a fáradságnál tartunk, Cleóval kitűztük Az eseményünk időpontját. Nyílt nap június második szombatján.

– Nagy buliról beszélünk. – Amikor ajtók csapódtak, Cleo felmosolygott a mennyezetre. – Gyűlöli a dolgot. És ettől csak még jobban tetszik az ötlet.

– Így akarsz megküzdeni vele? – csodálkozott Owen. – Partit adsz?

– Az csak kellemes ráadás. – Cleo felszúrt egy darab répát. – Leginkább meg akarjuk nyitni a házat, megtölteni emberekkel, étellel, itallal, zenével.

– Hiszen erre készült – mondta Sonya. – Mikor volt utoljára igazi esemény ebben a házban?

– Túl fiatal vagyok ahhoz, hogy emlékezzek rá, de azt mondanám, hogy Collin és Johanna esküvőjekor. Aminek nem lett jó vége – tette hozzá Trey.

– Most nem lesz menyasszony, akit Dobbs meggyilkolhat. És nem fogjuk hagyni, hogy ő diktálja, hogyan éljünk itt.

A lámpák kialudtak, felvillantak, majd újra kialudtak. Sonya felvette a borát. Aztán felnevetett, amikor a konyhában lévő iPadről megnövelt hangerővel felcsendült CeeLo Fuck You című dala.

– Ezzel nem tudok vitatkozni – mondta, és ivott.

– Provokálni akarod.

– Néha. – Tekintete találkozott Treyével, és látta benne az aggodalmat. – Több mint kétszáz éve ő felelős a családom asszonyainak haláláért. Szóval, igen, néha szeretnék jól keresztbe tenni neki. De nem ez az oka a partinak. Itt fogunk élni, ebben a házban, ebben a közösségben. A részei leszünk. Ez az egyik módja, hogy ez megvalósuljon.

– Nem lebeszélni próbál róla – szólalt meg Owen, és még egy szeletet vágott a sültből. – Fel kell sorakoztatnia minden tényt, feltételezést és indítékot. Trey ügyvédnek született. – Felvillázott némi krumplit. – Na mármost, ha lebeszélni próbálna róla, úgy tenné, hogy észre sem vennéd, hogy lebeszélt.

– Ez már nekem is feltűnt vele kapcsolatban – bólintott Sonya. – A legtöbb esetben azt hiszed, hogy a másik irányba való indulás eleve a te ötleted volt.

– Elkaptad a lényeget.

– El. És… – A lány ismét Treyre nézett. – Ezt szeretem benne.

– Az jó. Szóval, hogy tudod mindezt egyszerre összehozni?

– Halvány fogalmam sincs – mondta Sonya Owennek. – De ezzel visszatérünk az étel témájához. Cleóval arra gondoltunk, hogy a falusi éttermekből rendelünk ételt Az eseményünkre, és meglátjuk, Bree tud-e ötletet adni a felszolgálók, csaposok és a többiek felfogadásával kapcsolatban.

– Jó ötlet. – Trey elvett egy szelet kenyeret. – Az emberek jönni fognak.

– A fenébe is, igen! – értett vele egyet Owen.

– Poole-ék is? – tűnődött Sonya.

– Azok, akik a közelben élnek? Valószínűleg igen. Mindenki megkapta, amit akart, Sonya. Nincs bajuk veled.

– Azok, akik ismerték Collint, kedvelték őt – tette hozzá Trey. – Akik nem ismerték, kíváncsiságból jönnek el. És mert mindketten kapcsolatokat létesítetek a faluban.

– Kedvelem a falut – mondta Cleo. – Tetszeni fog az öbölből, amikor megépíted nekem azt a vitorlást.

– Már elkészítette a tervet.

– Tényleg? – Cleo elmosolyodott a pohár pereme fölött. – Szeretném látni.

– Zaklatlak én a festmény miatt?

– De láttad, hogyan készül – mutatott rá Cleo.

– Véletlenül besétáltam. Nem tartok bemutatókat.

– Mi van Yoda kutyaóljával? – Amikor Owen csak bosszús pillantást vetett Sonyára, a lány legyintett. – Nem, majd később visszatérek rá. Eltértünk a tárgytól. Az eseménytől. Szerinted rá tudjuk venni Manny bandáját, hogy játsszon?

– Őket akarod?

Miközben Trey gondolkozott, Owen a kenyérért nyúlt.

– Ez a beszéd! Azt hittem, valami puccos, hivatalos partit tervezel, ahol mindenki mereven álldogál, miközben valaki hárfázik vagy ilyesmi.

– Felkérhetünk egy hárfaművészt, hogy játsszon a szalonban.

Owen Cleóra szegezte az ujját.

– Ne rontsd el! A Rock Hard? Kapni fognak az alkalmon.

– Kapni fognak az alkalmon – helyeselt Trey. – De azt ugye felfogtad, hogy emberek fognak kóborolni kastélyszerte?

– Ezért hívják nyílt napnak. De a jó időben reménykedve – mondta Sonya –, kint terítjük meg az asztalokat. Jó néhány összecsukható van a raktárban.

– Hallod ezt, Trey? – Owen oldalra hajtotta a fejét, mintha hallgatózna. – Ez úgy hangzik, mint egy arra vonatkozó kérés, hogy felhurcoljuk az asztalokat.

– És a székeket – tette hozzá Cleo. – És, Son, néhány lámpafüzért is fel kellene akasztanunk.

– Ki nem szereti a lámpafüzéreket?

– Akinek fel kell akasztania őket – vágta rá Owen. – Aztán meg le kell szednie.

– Talán fent hagyjuk őket. Cleo?

– Tetszik az ötlet. Odakötjük ahhoz a csodálatos szomorúfűzhöz, és körbe a lakás feletti teraszon.

– Ahol a zenekart szeretnénk elhelyezni. Ez jó dolog, Trey. – Sonya a férfi kezéért nyúlt. – Jó, pozitív dolog.

– Jó, pozitív dolog, és jó, pozitív közösségi kapcsolatokat szül.

– Ami egy újabb bónusz. Egy nőnek meg kell keresnie a kenyérrevalót.

– Hogy haladsz a Ryder-ajánlattal?

– Volt ma egy kis időm foglalkozni vele, mielőtt átváltottam Gigi honlapjának átalakítására.

– Az a csajos hely a Bayen a Hight Street mellett? – kérdezte Owen, és másodszor is szedett magának. Mindenből.

– Csajosnak mondanád?

A férfi vállat vont.

– Csajos ruhák, illatos, csajos cuccok. Ez minősíti. Clarice unokatesóm szereti az illatos cuccokat.

– Jegyezd fel – mondta Sonya Cleónak. – Gigi illatos, csajos cuccai legyenek a fürdőszobákban Az eseményre.

– Egyetértek.

– Most pedig… – Sonya mosolygott, miközben Trey újratöltötte a poharát. Aztán az italt felemelve Owenhez fordult. – Beszéljünk arról a kutyaólról.

Mire jóllaktak, Sonya kitöltötte a második üveg bor maradékát is.

– Azt mondom, igyuk ezt meg, aztán sétáljunk egyet a kutyákkal, mielőtt visszajönnénk a pitéért. Aztán ebből is, abból is bedobozolunk egy keveset mindkettőtöknek, hogy hazavihessétek.

– Ezt a részt különösen szeretem. Átkozottul finom volt a kaja – tette hozzá Owen. – Hálás köszönet.

– Szükségetek lesz kabátra. Mindkettőtöknek. – Trey megsimogatta Sonya csupasz karját, miközben felálltak. – Hűvösek az áprilisi éjszakák.

Az iPaden megszólaló zene hallatán Sonya a homlokát ráncolta.

– Ezt nem ismerem.

– Pieces of April (Áprilisi töredékek) – mondta neki Owen. – A Three Dog Night dala.

– Owen ért a zenéhez – jegyezte meg Trey.

– Látom. Nos, ha már a kutyáknál tartunk, elöl visszük ki őket, és közben kabátot veszünk.

Mindhárom kutya felállt, nyújtózott egyet, majd a ház eleje felé iramodott.

– Mienk a konyhaszolgálat, amikor visszajöttünk. Ez így igazságos.

– Én megengedem. – Sonya Treyre pillantott séta közben. – Nem vagyok benne biztos, hogy Molly is.

– Láthatatlan házvezetőnő. Hasznos – vélte Owen. – Nekem is elkelne egy.

– Most már ő is családtag.

Sonya megállt a zeneszoba és a műteremben talált két portré előtt. Clover és Johanna, a hatodik és a hetedik menyasszony.

– Akárcsak ők.

Az előtérben felvették a kabátokat, aztán kiléptek a csillagfényes éjszakába, ahol a hőmérséklet valahol a hűvös és a hideg között volt.

– Ma éjjel fagyni fog – jósolta Owen.

– Nem fáztok?

– Maine-i férfiak vagyunk, édesem – fogta meg Trey Sonya kezét. – Ez nekünk balzsamos.

– Olyan tiszta az ég! – Cleo a haját hátrarázva felnézett. – Bostonban sohasem látni így a csillagokat.

– És Lafayette-ben? – kérdezte Owen.

– Ott sem, hacsak nem mész ki a lápra.

– Gondoltál már arra, hogy visszamenj?

– Látogatóba, persze. De ott élni? – Cleo a fejét rázta. – Megtaláltam a helyem. Imádom ezt a házat. – Megfordult, visszanézett a kastélyra. – Dobbs tönkre akarja tenni. El akar üldözni minket. Nem tudja, kivel van dolga.

Miközben beszélt, az Aranyszoba ablaka kicsapódott. A csillagok fényében valami kirepült. Valami nagy, valami gyors, ami éles, embertelen sikolyt hallatott.

Owen maga mögé lökte Cleót, és Trey is Sonya elé lépett.

Egy szívdobbanásnyi ideig tartott, legfeljebb kettőig, közben a három kutya veszettül ugatott. Jones még fel is ugrott a levegőbe, mintha meg akarná támadni azt, ami feléjük repül.

Aztán a jelenés kénbűz kíséretében eltűnt.

– Egyszer már csinált ilyet. – Nyugalomért küzdve Sonya lehajolt, és felvette Yodát, hogy lecsillapítsa. – Akkor sem működött.

– Azért pokoli műsor volt. – Owen a zsebébe túrt, és három kis kutyacsemegét vett elő. Odadobta a kutyáknak. – Jones nem hátrált meg.

– Mindig van nálad ilyen? – kérdezte Cleo.

– Nálad nincs?

A lány nevetett.

– Azt hiszem, ezentúl lesz. Nos, ezzel vélhetőleg be is fejeződött a ma esti műsorunk.

Sonya megpuszilta Yoda orrát, majd letette.

– Menjünk pitét enni.

Trey megfogta a kezét, megcsókolta.

– Nem, tényleg nem érti, kivel van dolga. Van egy táska a kocsimban. Itt maradok éjszakára.

– Reméltem, hogy így lesz.

– Nálam is van pár holmi – mondta Owen. – Gondoltam, itt alszom, ha nem gond.

– Vigyázol ránk, kuzin?

– Talán csak úgy vélem, túl sok bort ittam, és nem kellene vezetnem.

– Gondolom, Jonesnak nincs jogosítványa.

– Felfüggesztették. Eszelősen vezet.

Cleo lenézett a borzas Jonesra, akinek a szemkötő vad külsőt kölcsönzött.

– Azt el is hiszem.

Amikor bementek, nemcsak egy makulátlanul tiszta konyhát és ebédlőt találtak, hanem a három dobozba eltett maradékot is.

– Köszönjük, Molly. Nos, most fogom feltálalni az első pitémet. Mindenki kér hozzá kávét?

– Majd én intézem a kávét. – Trey odalépett a géphez, mire az iPad új dallamot kezdett játszani.

– Johnny Cash – mondta nekik Owen. – Cup of Coffee (Egy csésze kávé).

– Szerintem Cloverrel jól kijönnétek egymással – jegyezte meg Sonya.

– Mivel Trey valamikor már mesélte, és láttam a képét… Dögös csajszi. Próbálok kijönni a dögös csajokkal.

A zene Avril Lavigne Hot (Dögös) című számára váltott, mire Owen elvigyorodott.

– Te is az vagy, gyönyörűm.

– Tudod, Clover a nagymamám, ami azt jelenti, hogy neked… mid is? A nagy-nagynénéd?

– Akkor is dögös csajszi, kiváló zenei ízléssel.

– Pite. – Cleo négy adagot tett az alkalmi asztalra.

– Kávé. – Trey hozta a többit.

– Ne feledjétek, ez az első pitém.

Owen nagyot harapott a sütiből.

– Pokoli jó kezdés.

Az volt, és Sonya úgy döntött, egyben kiváló befejezés is, mivel a nap… pontosabban az előző éjszaka kezdte éreztetni a hatását.

– Sajnálom, hogy ilyen korán félbeszakítom az estét, de gyorsan kókadok.

– Követem a példádat.

– Owen, tudod, melyik szobát szeretnéd?

– Jó lesz az, ahol a múltkor is aludtam. Korán kell indulnom, szóval még egyszer köszönöm, ha nem találkoznánk.

Sonya elkapta, ahogy a két férfi egymásra pillant, és felsóhajtott.

– Ma éjjel teszek a tükörre. Aludni fogok.

– Mindnyájunkra ráfér az alvás. – Cleo letakarta a maradék pitét. – Reggel tíz után látjuk egymást, már aki itt lesz.

Nyomukban a kutyákkal felmentek az emeletre, aztán szétváltak.

A hálószobájában Sonya ismét felsóhajtott.

– A tegnapi éjszaka után pontosan ez volt a megfelelő módja az este eltöltésének.

– És elfáradtál. – Trey felemelte a kezét, és a lány arcára simította.

– Kezd hatni. Ne hagyd, hogy ma éjjel felkeljek és sétáljak, ha meg tudsz állítani.

– Ne aggódj! Ma éjjel nincs séta.

Bízva a férfiban Sonya lefekvéshez készült, majd bebújt Trey mellé az ágyba.

– Nagyon örülök, hogy itt vagy.

– Nincs hely, ahol szívesebben lennék.

Trey érezte, ahogy a lány perceken belül elalszik, aztán csak feküdt, és hallgatta a kastély neszeit. Az elnyugvás hangjait, a víz ritmikus loccsanásait, amint a sziklának csapódik.

A mormolások és suttogások hangjait, amelyek úgy hangzottak, mint a szélben elvesztett hangok.

A kutyája, és a lányé is nyugodtan aludt, és egy idő után ő maga is.

De felébredt, amikor az óra hármat ütött. A lány megmozdult mellette, mormogott valamit álmában, aztán újra csendben feküdt.

Miközben Sonya aludt, Trey hallgatta a zongoramuzsika fodrozódását, a sírás szívfájdalmát, az ajtó nyikorgását, az ablakok zörgését.

Valamit hallott. Egy hívó szót vagy kiáltást odakintről, a tenger morajlásán túl. Halkan kisurrant az ágyból, a teraszajtóhoz ment, majd kilépett.

És látta a fekete ruhás alakot a hullámtörő gáton. Látta, ahogy sötét haja lobog a szélben, amelyet ő nem érzett.

A nő a magasba emelte a karját, a hold felé, amely akkor még nem volt telihold, amikor a kutyákat sétáltatták.

Amikor a nő levetette magát a gátról, fekete ruhája lebegett mögötte, és Trey szíve hevesen megdobbant.

A szél elült, a hold félholdként úszott tovább az égen.

Trey visszalépett a szobába, becsukta az ajtót. Amikor visszafeküdt az ágyba, a ház ismét csendes volt.

Sonya egyedül ébredt. Se Trey, se kutyák. Ez bizony nagy kár, gondolta, miközben felült. Nemcsak hogy nem volt fáradt a kiadós éjszakai alvás után, de határozottan élvezte volna, ha egy kis ébresztő szexszel kezdheti a napot.

Még csak hét óra, állapította meg. Végül is, itt korán kelőnek tartja magát.

Egy percig elidőzött az ablaknál, nézte a csupa aranyban és kékben játszó napot és tengert. Egy fehér-piros halászhajó siklott el a dolgára, és egy csapat sirály repült tova a sajátjára.

– Ez sokkal jobban néz ki, mint tegnap reggel, és én is sokkal jobban érzem magam.

Fogta a telefonját, és a pizsamanadrágja zsebébe dugta.

Lefelé indult. Elhaladt Cleo szobája mellett, és a szoba mellett, ahol Owen aludt – az előbbi zárva volt, az utóbbi nyitva, az ágy bevetve.

Azon tűnődött, vajon képes lesz-e valaha természetesnek venni, hogy mindez – a szobák, a szépség és történelem, a ház hangulata – az övé.

És miközben lefelé lépkedett a főlépcsőn, úgy döntött, hogy semmiképp sem.

A konyhába ment, ahol Trey és Owen halkan beszélgetett a pite és a kávé felett.

A beszélgetés abbamaradt, amikor Sonya belépett.

– Jó reggelt – köszönt, és a kávé felé indult.

– Jó reggelt – visszhangozta Trey. – A kutyák odakint vannak, leszaladgálják a reggelijüket.

– Mmm. Szóval ti ketten pitét esztek reggelire.

– Itt volt – mutatott rá Owen. – Ha engem kérdezel, semmiben sem különbözik a dán péksütitől vagy az almás párnától.

Sonya megfordult a kávéjával, a pultnak dőlt, és a két férfit tanulmányozta. Két jóképű férfi, gondolta. Barátok, régi barátok. Régebb óta, mint ő és Cleo. Barátok, akik szavak nélkül is tudnak kommunikálni.

Ahogy most is.

A telefonján felcsendült Lady Gaga Poker Face (Pókerarc) című dala.

– Rendben. Köztudott, hogy én is szoktam pókerezni, szóval… Akár el is mondhatjátok, mi folyik itt, hiszen közvetve vagy közvetlenül engem is érint.

– A tied, haver. – Owen felállt, kivette az egyik maradékkal teli dobozt a hűtőből. – Mennem kell. – Felkapta a lábánál lévő táskát, és a hátsó ajtó felé indult.

– Owen!

A férfi megállt a neve hallatán, megfordult, miközben Sonya odament hozzá. Aztán amikor a lány átölelte, Owen sután megveregette a hátát.

Sonya szinte érezte, ahogy a férfi a feje fölött Treyre néz.

– Köszönöm, hogy itt voltál – mondta, és elengedte.

– Nem gond. Később találkozunk.

Amikor Owen kiment és füttyentett Jonesnak, Sonya Treyhez fordult.

– Nem szeretem, ha titkolózol előttem.

– Nem teszek ilyet. Nem tennék. Teljesen szándékomban állt elmondani, miután felkeltél. Vagy ha korábban el kellett volna mennem, akkor felhívlak, hogy elmondjam.

Sonya felismerte, ha valaki igazat mondott, és bólintott.

– Rendben. Akkor mondd el most. Próbáltam az éjjel járkálni?

– Nem. Amikor a három órai dolog kezdődött, motyogtál valamit álmodban, de nem tudtam kivenni, hogy mit. De a szokásos zajokon kívül hallottam valamit odakintről.

– A házon kívülről?

– Igen. Felkeltem, és kimentem, hogy megnézzem. – Elhallgatott egy percre, belekortyolt a kávéba. – És láttam a nőt. Dobbst. Láttam, ahogy a hullámtörő gáton áll… de telihold volt, és nagyon fújt a szél.

– Tegnap éjjel nem volt telihold.

– Így van. Lefogadom, hogy telihold volt, amikor Dobbs levetette magát a gátról. Ahogy tegnap éjjel végignéztem, amint ezt teszi.

– Te… láttad, amikor leugrott? – Sonya önkéntelenül is a szívére szorította a kezét. – Láttad, ahogy öngyilkos lett?

– Láttam. A gáton állt, a magasba emelte a kezét, és egyszerűen… – Lefelé fordította a tenyerét. – Épp csak elmúlt hajnali három. Minden elcsendesedett nyomban azután, hogy leugrott. A szél elült, és a hold visszaváltozott.

Trey egyenesen a lány szemébe nézett kísértetiesen kék szemével, az írisze körül fekete gyűrűkkel.

– Nem olyan volt, mintha egy varázstükrön keresztül átlépnék egy másik időbe, de mindössze egyetlen rohadt pillanatig tartott.

– Felébreszthettél volna.

– Minek? Vége volt, és mindannyiunknak szüksége volt egy kis alvásra.

Sonya ezzel nem tudott vitatkozni. Inkább odalépett a férfihoz, letette a kávéját, és átölelte, ahogy Owent is.

– Nem habozott, Sonya. Azért jött ide, hogy a kastélyban vessen véget az életének, és meg is tette.

– És még mindig itt van. Egy része legalábbis. – Hátrahúzódott, a tenyerébe fogta a férfi arcát, és megcsókolta. – Ennek több mint furcsának kellett lennie, és biztosan nehéz lehetett végignézni.

– Ösztönösen meg akarja állítani az ember. Megállítani, mindegy, hogy mit tett, hogy mi ő, vagy mi volt. De nem lehetett megállítani.

– Nem a Collin Poole iránti szerelemből tette. Ez nem szerelem, nem hiszem, hogy az. Ez nem a férfi miatti féltékenység.

– Felakasztották volna. Astrid Poole meggyilkolásáért. A faluban akasztották volna fel, a kastélytól távol. De neki itt kellett meghalnia, a saját idejében, a férfi otthonában, a maga választotta módon. Nem sokat tudok a boszorkányságról vagy az átkokról, de fogadni mernék rá.

– Ó! – A lány hátralépett, ahogy tudatosult benne a szavak jelentése. – Hát persze! Ez értelmet ad ennek az egész őrült históriának. Hogyan átkozhatott volna el minden nemzedékben egy Poole menyasszonyt, ha mérföldekkel arrébb akasztják fel? Hogyan vehetné el a jegygyűrűiket… mert a gyűrűk részei annak, Trey, hogy az átok fennmaradjon.

– A varázslat, amit hallottál… amikor megölte Agatha Poole-t.

Sonya a szemét behunyva felidézte az átkot.

– „Az első pengém áldozatává vált, majd vérem által lett elátkozott ez a ház. Egymás után házasodnak és halnak, mert el akarják venni, mi az enyém volna. – Kinyitotta a szemét. – S aranygyűrűikkel az ujjaimon, örökké tart a varázslatom.”

És megborzongott.

– Leszúrta Astridot… a pengéjével – kezdte Sonya. – Itt ölte meg magát… itt ontotta a saját vérét. És igen, a gyűrűk a kulcs a varázslat és az átok fenntartásához.

– Ott van a második rész. El akarják venni… ők, nem Astrid… mi az enyém. Nem Collin Poole, Sonya, vagy nem csak Collin Poole.

– A kastély. – A lány nagyot sóhajtva leült a székre. – Nem a Collin Poole iránt érzett szerelme az ok. Hanem a kastély. Collin az apjától, Arthur Poole-tól örökölte, miután az lovasbalesetben meghalt.

– Baleset volt?

Sonya szeme tágra nyílt, kezét a szívére szorította.

– Gondolod, hogy… és, istenem, már értem, miért… ő okozta a balesetet.

– Viszonya volt a legidősebb fiúval, azzal, aki örökölni fogja a kastélyt… és a vele járó tekintélyt. Ráadásul hatalmas vagyont. Szabadulj meg az apától, és minden a fiúé. Ha mindent figyelembe veszünk, nem is olyan elképzelhetetlen.

– Azt hiszem, nem.

– Viszont a fiúnak nem kell Dobbs. Nem veszi el a nőt.

– Astrid Grandville-t veszi el. Szerette a lányt, Trey. Szerették egymást. Láttam. Láttam őket.

– Nem vitatom. Valójában ez is része a dolognak.

Trey felállt, zsebre dugta a kezét. Az ablakhoz sétált, hogy megnézze a kutyákat.

– Collin valaki mást szeretett, valaki mást vett feleségül. Valakit, aki itt fog élni, akivel családot alapít. Tehát Dobbs megölte Astridot, az első menyasszonyt. Az esküvője napján.

– De Collinnak még ekkor sem kellett.

– Nem. Meggyászolta Astridot, megrendelte azt a portrét. Dobbst pedig fel akarják akasztani gyilkosságért… és azt mondanám, nem kis részben boszorkányságért. Ő pedig megszökik, és idejön, hogy a saját vérével és a halálával megerősítse az átkot.

– Hogy maradhasson. – Sonya bólintott, ahogy a fejében lejátszotta a dolgot. – És a maga nyakatekert módján megtarthassa a kastélyt. Megtartja azzal, hogy nemzedékenként megöl egy Poole menyasszonyt.

– Elveszi a gyűrűjüket, hogy fenntartsa az átkot. Azt hiszem, jó, hogy van valami logikusnak tűnő magyarázat.

– Collin bánatában felakasztotta magát. Az öccse örökölte a birtokot, itt élt a feleségével, a gyerekeivel.

– Egészen addig, amíg a lány, Catherine… itt, a nászéjszakáján. Dobbs kicsalta a hóviharba, ahol már várta. Catherine halálra fagyott, Dobbs elvette a gyűrűjét. Azt is láttam.

– És a sor folytatódik.

– Kivéve Patricia Poole-t, a dédnagyanyámat, aki nem volt hajlandó itt élni, és bezáratta a kastélyt. Charles, a fia, az akarata ellenére nyitotta meg újra, és feleségül vette Lilian Crestet, Clovert, szintén a dédnagyanyám akarata ellenére, ez kétségtelen. Clover meghal, amikor megszüli az apámat és az ikertestvérét, Charles pedig felakasztja magát… ahogy Collin is tette.

– Patricia elválasztja az ikreket, az apádat örökbe adja, és Collin bácsikádat a lánya fiának adja ki.

És a sor folytatódik, gondolta Sonya.

– Többet kell tudnom Patricia Poole-ról. Többet Grettáról, a lányáról. Tudom, hogy Ogunquitben van, és demenciában szenved. Többet kell tudnom.

– Ebben segítek, amennyire csak tudok.

A férfi átvitte a csészéjét a kávéfőzőhöz, és készített magának egy második adagot.

– Tudom, hogy Gretta Poole sohasem élt itt – folytatta Trey. – Nem emlékszem, hogy valaha is járt volna itt. Ahogy Patricia Poole sem.

– Beszélnem kellene az apáddal. Beszélnem kellene Deuce-szal. Collinnal közeli barátok voltak. Ha valaki ki tudja tölteni a fehér foltokat, akkor ő az.

Trey elővette a telefonját.

– Küldök neki üzenetet. Hadd intézzem el, hogy idejöjjön. Ilyesmiért biztos ide akarna jönni.

– Ha biztos vagy benne.

– Az vagyok. Most pedig mennem kell. – Megfogta a lány vállát. – Jól vagy.

– Tetszik, hogy tényként, és nem kérdésként fogalmazod meg.

– Mert ez tény. Néhány dolgot tisztáznom kell Marlóval, az ügyfelemmel. Valamikor ma vagy holnap kiengedik a kórházból. És ha készen áll rá, alá kell írnia a papírokat, hogy beadhassam a kérelmet. Fogalmam sincs, vissza tudok-e jönni. És…

– Jól vagyok – emlékeztette Sonya. – Itt ne felejtsd a maradékot.

– Nem valószínű. Nézd, ha valami nincs rendben…

– Felhívlak.

– Kettő körül várd Deuce-t.

Trey megcsókolta a lányt, kicsit elidőzött a közelében.

– Van bármi esélye, hogy félre tudod tenni ezt az egészet egy időre?

– Nagyon nagy esély van rá, mivel dolgom van.

– Remek. Később beszélünk.

Amikor a férfi hátul kiment, Sonya tartotta az ajtót, hogy beengedje Yodát.

– Tudom, hiányozni fognak a pajtásaid. – A kutya nyüszítésére lehajolt, hogy jól megvakargassa. – De én itt vagyok. Itt bizony. És itt is maradok.

Sonya úgy döntött, hogy az almás pite reggelire kiváló ötlet. A sütivel és egy második csésze kávéval leült, hogy megnézze az e-mailjeit, és megtervezze a munkanapját.

NEGYEDIK FEJEZET

Sonya ugyanolyan jól ismerte Cleo reggeli rutinját, mint a sajátját, ezért amikor barátnője valamivel tíz után elhaladt a könyvtár mellett, csak egy intéssel válaszolt a morgásra.

Tíz percet adott lakótársának, elég időt ahhoz, hogy megigya az első, elmetisztító kávét, majd Yodával együtt lement a konyhába.

Cleo a konyhaszigetnél ült a kávéjával, egy pirított bagellel és a telefonjával. Sonya kivett egy kólát, majd felkínálta Yodának a lehetőséget, hogy kimehet, amelyet az meg is tett. Aztán Sonya leült a barátnője mellé.

– Felteszem, az éjszakai vendégeink már elmentek.

– El. Owen még hajnalban, Trey pedig nem sokkal utána.

– Nagyon örülök, hogy nem olyan munkám van, amelyik megköveteli a hajnali kezdést.

Felemelte a bagelt, majd miután jól megnézte Sonya arcát, újra letette.

– A francba! A jó francba! Mi történt? Átaludtam valamit?

– Úgy tűnik, Trey kivételével mindenki.

Miközben Cleo Sonya beszámolóját hallgatta, a bagelt rágcsálta.

– Hajnali háromkor a saját vérével kötötte meg az átkot. És száz százalékig egyetértek a következtetéseiddel. Nem az 1800-as évekbeli Collin Poole iránt érzett szerelemből, hanem puszta féltékenységből és kapzsiságból. A kastély úrnője akart lenni. És még most is azt akarja.