Borítószöveg

A boldogsággal az a bökkenő, hogy hamar hozzászokik az ember.

„Az időutazás lehetetlen. S ezt mi sem bizonyítja jobban, mint hogy a jövő turistái még nem leptek el bennünket csapatostul.”

Stephen Hawking

Elliott Cooper, a neves San Franciscó-i sebész harminc éve nem tudja elfelejteni élete szerelmét. Ilenát baleset érte, Elliott azóta is önmagát vádolja a haláláért. Aztán egy napon, amikor a Vöröskereszt önkénteseként Kambodzsában dolgozik, különös ajándékot kap egy hálás öregtől: egy apró, aranysárga pirulával teli fiolát és egy mágikus ígéretet, hogy ha beszedi őket, viszontlátja Ilenát.

Elliott élete új értelmet nyer: egy-egy napra visszatérhet a múltba, és találkozhat szerelmével, sőt egykori énjével, az akkor harmincéves, forrófejű és forróvérű fiatal orvossal. Vajon jóváteheti-e a hibát, amit annak idején elkövetett, megakadályozhatja-e Ilena halálát, újraírhatja-e kettejük közös történetét?

Mit változtatnánk az életünkön, ha véletlen szerencse folytán visszamehetnénk a múltba? Milyen tévedéseket próbálnánk helyrehozni? Milyen fájdalmat, lelkifurdalást, megbánást törölnénk el szívesen? Lenne-e merszünk új értelmet adni a létünknek? Mivé válnánk? Merre tartanánk? És kivel?

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Guillaume Musso: Seras-tu la?

XO Éditions, 2006, Párizs

Copyright © XO Éditions, 2006

All rights reserved.

Hungarian translation © 2010, 2021 Domonkos Eszter

Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Tillai Tamás

ISBN 978-963-355-851-5

Felelős kiadó Tönkő Vera

Szerkesztette Greskovits Endre

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Egyszer bizonyára már mindannyian feltettük magunkban a kérdést: Mit változtatnánk az életünkön, ha véletlen szerencse folytán visszamehetnénk a múltba?

Milyen tévedéseket próbálnánk helyrehozni? Milyen fájdalmat, lelkifurdalást, megbánást törölnénk el szívesen?

Lenne-e merszünk új értelmet adni a létünknek?

Mivé válnánk?

Merre tartanánk?

És kivel?

Bevezetés

Északkelet-Kambodzsa

Esős évszak

2006. szeptember

A Vöröskereszt helikoptere pontos időben ért földet.

Az erdővel övezett fennsík tetejére települt falu közel száz, nagyrészt rönkfából és gallyakból épült kezdetleges házból állt. Az elveszettnek, időn kívülinek tűnő hely távol esett az angkori és a phnompeni turistaövezettől. Páradús volt a levegő, és sűrű sártakaró borította a vidéket.

A pilóta le sem állította a hajtóművet. Egy önkéntes orvoscsoportot kell a városba szállítania. Rendes időben könnyű küldetés, de sajnos szeptember volt, és a szünet nélkül szakadó eső megnehezítette a gép kezelését. Üzemanyagból is csak korlátozott mennyiség állt a rendelkezésére, de ahhoz elég, hogy mindenkit eljuttasson a célállomásra.

Feltéve ha nem húzzák az időt…

Két sebész, egy altatóorvos és két ápolónő futott ki a hevenyészett rendelőből, ahol két napja dolgoztak. Az utóbbi hetekben már körbejárták a környékbeli falvakat, és lehetőségeikhez mérten kezelték a mocsárláz, az AIDS vagy a tuberkulózis áldozatait, ellátták az amputáltakat, ha tehették, művégtagot adtak nekik. Az országnak ez a csücske hemzsegett a taposóaknáktól.

A pilóta hívására öt gyógyítóból négy már el is tűnt a helikopter gyomrában. Az utolsó, egy hatvan év körüli férfi kissé lemaradt. Tekintete a gépet körülálló kambodzsaiak csoportján időzött. Képtelen volt elszánni magát az indulásra.

– Gyerünk, doktor! – kiáltott a pilóta. – Ha nem szállunk fel azonnal, nem érik el a repülőt.

Az orvos bólintott, és elindult a gép felé, de a tekintete ekkor megakadt egy kisgyereken, akit a magasba tartott egy öregember. Vajon hány éves lehet? Kettő? Háromnál biztosan nem több. Felső ajkán szörnyű hasadék éktelenkedett, mely eltorzította pici arcát. Veleszületett fejlődési rendellenesség. Élete végéig csak levest meg főzeléket ehet, és egyetlen értelmes szót sem tud majd kiejteni.

– Igyekezzen! – kiáltott le neki az egyik ápolónő.

– Meg kell operálnom azt a gyereket – felelte az orvos, megpróbálva túlkiabálni a rotor zaját.

– Nincs több időnk! Az árvíz miatt járhatatlanok az utak, és a helikopter csak napok múlva jönne vissza értünk – erősködött a kollégája.

Az orvos lecövekelt. Nem tudta levenni a tekintetét a kisfiúról. Tisztában volt vele, hogy a világnak ebben a zugában az ősi hagyományok szerint élő szülők gyakran magukra hagyják a nyúlszájjal született gyerekeket, akiknek, ha egyszer bekerülnek az árvaházba, torz kinézetük miatt esélyük sincs arra, hogy egy család örökbe fogadja őket.

Az ápolónő újra kérlelni kezdte:

– Holnapután San Franciscóban várják, doktor! Sorban állnak a betegek, nagyon szoros a műtéti beosztása, konferenciák és…

– Menjenek nélkülem – döntötte el végül az orvos, és elindult a kisfiú felé.

– Akkor én is maradok – felelte az ápolónő, és leugrott a földre.

Emilynek hívták. Fiatal, amerikai lány volt, és ugyanabban a kórházban dolgozott, mint az orvos.

A pilóta a fejét csóválta, és nagyot sóhajtott. A helikopter a levegőbe emelkedett, egy pillanatra megállt, majd elindult nyugat felé.

Az orvos a karjába vette a sápadt, félénk kisgyereket, és az ápolónővel a rendelőbe vitték. Mielőtt hozzákezdett volna az altatáshoz, beszélgetett vele, hogy csillapítsa a kisfiú félelmét. Amikor a gyerek elaludt, ő fogta a szikét, nagy gonddal lefejtette az ínyvitorlát, és megnyújtotta, hogy pótolja vele a szájpadláshasadékot. Hasonló eljárással helyrehozta az ajkat is, hogy a kisfiú arcára igazi mosoly költözzön.

*

A műtét végeztével az orvos kiment, és letelepedett a bádoglemezzel és száraz levelekkel borított verandán. A beavatkozás hosszúra nyúlt. Két napja alig aludt, és érezte, hogy hirtelen elhatalmasodik rajta a fáradtság. Rágyújtott, és körülnézett. Az eső elcsendesedett. A felhők közti résen ragyogó fénysugár tört át, s az ég bíbor-narancs színben pompázott.

Nem bánta meg, hogy maradt. A Vöröskereszt megbízásából minden évben több hetet töltött Afrikában vagy Ázsiában. Igaz, ezek a humanitárius küldetések mély nyomot hagytak a lelkében, mégis egyfajta kábítószerré váltak, mert így a maga módján időnként kiléphetett a kaliforniai főorvos megszokott életéből.

Eloltotta a cigarettát, amikor megérezte, hogy a háta mögött áll valaki. Megfordult, és rögtön ráismert az öregre, aki a kisfiút fölemelte a helikopter indulásánál. A falu bölcse lehetett. Hagyományos öltözetet viselt, a háta meggörnyedt, és arcát mély ráncok barázdálták. Köszönésképpen az állához emelte összeérintett két kezét, és feltartott fejjel az orvos szemébe nézett. Aztán intett, hogy kövesse a házba. Rizspálinkával kínálta, mielőtt megszólalt:

– Lou-Nannak hívják.

Az orvos kitalálta, hogy a gyerek keresztnevéről van szó, és bólintott.

– Köszönöm, hogy újjávarázsolta az arcát – tette hozzá az öreg kambodzsai.

A sebész szerényen fogadta a köszönetnyilvánítást, és zavarában elfordította a tekintetét. Az üveg nélküli ablakon át a közelben burjánzó sűrű, zöld trópusi erdőre látott. Különös érzés fogta el, mert eszébe jutott, hogy alig néhány kilométerrel távolabb, feljebb, a ratanakiri hegyek oldalában még élnek tigrisek, kígyók és elefántok…

Elmerengett, és csak nehezen fogta fel a vendéglátó szavait, amikor az megkérdezte tőle:

– Mit kívánna, ha teljesülhetne egy kívánsága?

– Tessék?

– Mire vágyik a leginkább ezen a világon, doktor?

Az orvos először valami szellemes válaszon törte a fejét, de a fáradtságtól leverten és egy ismeretlen, hirtelen támadt érzés sugallatára halkan így szólt:

– Szeretnék újra találkozni egy nővel.

– Egy nővel?

– Igen. Az egyetlennel… az egyetlennel, aki számított.

Abban a pillanatban azon az isten háta mögötti helyen, a nyugati világ tekintetétől távol különös ünnepélyesség költözött a két férfi közé.

– Nem tudja, hol van most az a nő? – kérdezte az öreg khmer, akit meglepett a kérés egyszerűsége.

– Meghalt harminc éve.

Az ázsiai bölcs a homlokát ráncolta, és gondolkodóba esett. Rövid hallgatás után méltóságteljesen felállt, és a helyiség végébe ment, ahol egy ingatag polcon egymás hegyén-hátán különleges szerzemények hevertek: csikóhalak, ginszenggyökér, formalinban úszó, egymásba fonódó mérges kígyók…

Addig turkált a kacatok közt, míg rá nem akadt arra, amit keresett.

Az orvoshoz lépett, és egy fújt üvegből készült apró tégelyt nyújtott át neki. Tíz pici aranysárga pirula bújt meg benne.

1
Első találkozás

Egy este a jövő múlt lesz csupán.

Akkor visszanézünk, és végigtekintünk ifjúságunkon.

LOUIS ARAGON

Miami repülőtér

1976. szeptember

Elliott 30 évesen

Szeptemberi vasárnap délután a floridai ég alatt…

Egy Thunderbird cabriolet kormányánál ülve a lány felhajt a terminál felé vezető útra. Haja száll a szélben, jó ütemben halad, több autót is megelőz, majd rövid időre megáll az indulási csarnok előtt. Épp csak pár percre, míg a mellette ülő férfi kiszáll, kiveszi a táskáját a csomagtartóból, és az ablakon behajolva egy csókot küld neki. Ajtócsapódás, majd a férfi belép az üveg-acél épületbe.

Ő Elliott Cooper. Megnyerő külsejű, magas termetű férfi. Orvos San Franciscóban, de bőrdzsekijében és rakoncátlan fürtjeivel kamasznak látszik.

Gépies mozdulatokkal a pulthoz lép, hogy elkérje a beszállókártyát a Miamiból San Franciscóba induló gépre.

– Fogadok, hogy máris hiányzom…

Az ismerős hang hallatán Elliott meglepetten fordul hátra.

A lány rászegezi kihívó, ugyanakkor esengő, smaragdzöld tekintetét. Farmert, peace and love feliratú, karcsúsított szarvasbőr kabátot és a hazája, Brazília színeit idéző pólót visel.

– Mikor is csókoltalak meg legutóbb? – kérdezi a férfi, és kezét gyengéden a lány tarkójára fonja.

– Legalább egy perce.

– Örökkévalóságnak tűnik…

Elliott megöleli, és magához szorítja.

A lányt Ilenának hívják. Elliott szerelme. Tíz éve ismeri, és neki köszönhet minden jót az életben. Orvosi hivatását, az emberek iránti nyitottságát és azt a fajta igényességet, amellyel az életét irányítja…

Meglepi a lány hirtelen felbukkanása, mert megegyeztek, hogy kerülik a hosszú búcsújeleneteket. Tisztában vannak azzal, hogy a néhány lopott pillanat több fájdalmat tartogat, mint vigaszt, s csak megnehezíti az elválást.

Az életük kissé bonyolult. A lány Floridában él, a férfi San Franciscóban.

Távszerelmüket az időeltolódás szabályozza, a keleti partot a nyugatitól elválasztó két időzóna és négyezer kilométer.

Ennyi év után természetesen már összeköltözhettek volna, de ők nem ezt a megoldást választották. Eleinte az idő vasfogától tartottak. Attól, hogy a szerelmük megkopik, hogy egy nyugodtabb életért cserébe a mindennapok megfosztják őket az egymásra találás mindkettejük számára éltető erőt adó, szívpezsdítő gyönyörétől.

Végül külön-külön, hivatásuk vonzásában építették fel életüket. Egyikük arccal a Csendes-óceán felé, a másik az Atlanti-óceán partján. Elliott befejezte orvosi tanulmányait, és nemrég helyezkedett el sebészként egy San Franciscó-i kórházban. Ilena állatorvos, delfinekkel és gyilkos bálnákkal foglalkozik az orlandói Ocean Worldben, a világ legnagyobb tengeri vidámparkjában. És néhány hónapja sok időt szentel egy bizonyos szervezetnek is, amely egyre többet hallat magáról. A Greenpeace-t békepárti környezetvédők alapították 1972-ben. A kezdetben „Szivárványharcosok ligája” nevet viselő csoportosulás az atomkísérletek elleni tiltakozásnak köszönheti ismertségét. Ilena főként azzal a céllal csatlakozott hozzájuk, hogy részt vegyen a bálnák és a fókák védelméért folytatott kampányban.

Mindkettejük élete mozgalmas. Egyikük sem ér rá unatkozni. Ennek ellenére az elválás minden alkalommal egyre jobban megviseli őket.

Kérjük a San Franciscóba induló 711-es járat utasait, hogy azonnal fáradjanak a 18-as kapuhoz…

– Ez a te géped? – kérdezi Ilena, kibontakozva a férfi öleléséből.

Elliott bólint, és mivel úgy ismeri már a lányt, mint a tenyerét, így szól:

– Mondani akartál valamit, mielőtt elutazom?

– Igen. Elkísérlek a beszállókapuig – feleli a lány, és kézen fogja.

Szorosan a férfi oldalán lépkedve hosszú beszédbe kezd bájos dél-amerikai akcentusával, amelytől Elliott mindig elérzékenyül.

– Tudom, hogy a világ a pusztulás felé tart, Elliott. Itt a hidegháború, a kommunista fenyegetés, az atomfegyverkezési verseny…

Valahányszor búcsút vesznek egymástól, Elliott úgy tekint a lányra, mintha utoljára találkozna vele. Álomszépnek látja.

– …a természeti erőforrások kimerülése, nem beszélve a környezetszennyezésről, a trópusi erdők kiirtásáról vagy a…

– Ilena!

– Tessék!

– Bökd ki végre, mit akarsz!

– Gyereket szeretnék, Elliott…

– Itt most menten, a repülőtéren?

Mindössze erre a válaszra futotta tőle. Tréfával próbálta leplezni a zavarát, de Ilena nem volt mókás kedvében.

– Nem viccelek, Elliott, komolyan beszélek. Kérlek, gondolkozz a dolgon – feleli, mielőtt elengedi a férfi kezét, és elindul a kijárat felé.

– Várj! – kiált utána Elliott, hogy visszatartsa.

Utolsó figyelmeztetés. Mr. Elliott Coopert, a 711-es járat utasát kérjük, hogy…

– A francba! – szitkozódik, miközben lemondó arccal felugrik a beszállókapuhoz vezető mozgólépcsőre.

Már majdnem felér, amikor egy utolsó búcsúra hátrafordul.

A szeptemberi nap sugarai elöntik az indulási csarnokot.

Elliott integet.

De Ilena már eltűnt.

*

Éjszaka volt, mire a repülő leszállt San Franciscóban. Az út hat óráig tartott. Kaliforniában este kilenc óra múlt.

Elliott kifelé tartott a terminálból, hogy fogjon egy taxit, de hirtelen meggondolta magát. Farkaséhes volt. Ilena szavai annyira felkavarták, hogy hozzá sem nyúlt a gépen felszolgált ételhez, és tudta, hogy otthon üres a hűtő. A második emeleten megpillantotta a Golden Gate Cafét, ahol már megfordult a legjobb barátjával, Matt-tal, aki olykor elkísérte a keleti partra. Leült a pultnál, és rendelt egy salátát, két brióst meg egy pohár chardonnay-t. Az időeltolódástól fáradtan megdörzsölte a szemét, majd aprót kért telefonáláshoz, s a terem végében álló készülékhez sietett. Ilena számát tárcsázta, de a lány nem felelt. Floridában elmúlt éjfél. Ilena bizonyára hazaért már, de úgy tűnik, nem akar vele beszélni.

Gondolhattam volna…

Elliott a lelke mélyén mégsem bánta meg, hogy tréfálkozva felelt Ilena kérésére. Egyszerűen nem akart gyereket.

Tiltakozásának nem érzelmi okai voltak. Imádta Ilenát, és a szíve csordultig volt szerelemmel. De a szerelem nem elég. A hetvenes évek közepén jártak, s ő úgy vélte, hogy az emberiség nem jó úton halad, és az adott körülmények között nem szívesen vállal felelősséget egy gyerek világra jöttéért.

Ilena azonban másképp viszonyult a kérdéshez.

Elliott a pulthoz visszatérve befejezte a vacsorát, és rendelt egy kávét. Ideges volt, és szinte akarata ellenére tördelni kezdte a kezét. A kabátja zsebében lapuló cigarettásdoboz a lábához ért. Nem tudott ellenállni a kísértésnek, rágyújtott.

Tudta, hogy le kellene szoknia. Körülötte egyre gyakrabban beszéltek a dohányzás ártalmairól. Orvosi tanulmányok egyre-másra mutatták ki, hogy a nikotin súlyos függőséget okoz, és sebészként Elliott tökéletesen tisztában volt azzal, hogy a tüdőrák vagy a szív- és érrendszeri betegségek kockázata megnő a dohányosok körében, de mint orvostársai általában, ő is többet foglalkozott mások, mint a saját egészségével. És bárhol rágyújthatott az ember, étteremben vagy akár a repülőn is. A cigaretta a kifogástalan megjelenés elmaradhatatlan kellékeként a kulturális és a társadalmi szabadság szinonimája volt.

Hamarosan leszokom – fogadkozott magában, füstkarikákat eregetve –, de nem ma este… Kimerült volt, és úgy érezte, nem lenne képes a kellő erőfeszítésre.

Kifejezéstelen arccal bámult maga elé. Tekintete az üvegfal mögé tévedt. Akkor pillantotta meg először. Furcsa megjelenésű férfi volt, világoskék pizsamát viselt, és úgy tűnt, hogy a kávézó kirakatán keresztül egyenesen őt bámulja. Elliott hunyorgott, hogy alaposabban szemügyre vegye. A férfi hatvan év körüli lehetett. Sportos. Deresedő, rövid szakállával öregedő Sean Conneryra emlékeztetett. Elliott a homlokát ráncolta. Mit keres ez a fickó mezítláb, pizsamában ilyen későn a repülőtéren?

Valójában ügyet sem kellett volna vetnie rá, de egy megfoghatatlan erő hatására leszállt a bárszékről, és kiment a kávézóból. A férfi elveszettnek tűnt, mintha a semmiből csöppent volna oda. Elliott elindult felé, és minél közelebb ért hozzá, annál erősebb rosszullét környékezte, bár ezt még magának sem merte bevallani. Ki ez a férfi? Talán az egyik közeli kórházból szökött meg? Ha így van, neki orvosként kutya kötelessége segíteni rajta!

Már csupán három méter választotta el őket egymástól, amikor rádöbbent, mi zaklatta fel annyira. Az idegen elképesztő módon emlékeztetett az apjára, aki öt évvel azelőtt halt meg hasnyálmirigyrákban.

Döbbent arccal még közelebb merészkedett. A hasonlóság már szemet szúrt. Minden részlet egyezett: a fejforma, a gödröcske az arcán, melyet ő is megörökölt…

Valóban ő lenne?

Nem, lehetetlen! Legyen már észnél! Az apja meghalt. Semmi kétség. A szeme láttára tették be a koporsóba és hamvasztották el.

– Uram, segíthetek? – fordult hozzá készségesen.

A férfi hátrahőkölt. Ő is zavartnak tűnt, és felemás benyomást keltett. Lényéből erő sugárzott, Elliott mégis kiszolgáltatottnak látta.

– Segíthetek? – ismételte meg a kérdést.

– Elliott… – suttogta a férfi alig hallhatóan.

Honnan tudja a nevemet? És a hangja… Milyen ismerős!

Hogy az apjával soha nem volt jóban, az enyhe kifejezés, de mióta meghalt, Elliott olykor már sajnálta, hogy soha nem igyekezett megérteni.

Bárgyú arccal és a feltevés lehetetlenségének tudatában Elliott meghatottan, elcsukló hangon mégis megkérdezte:

– Apa, te vagy?

– Nem, Elliott, nem az apád vagyok.

Az észszerű válasz furcsamód egyáltalán nem nyugtatta meg. Valami azt súgta, hogy az igazi meglepetés még hátravan.

– Akkor ki maga?

A férfi Elliott vállára tette a kezét. Ismerős fény csillant a szemében. Néhány másodpercig habozott, majd így felelt:

– Önmagadat látod, Elliott…

A fiatal orvos hátrahőkölt, aztán mozdulatlanná dermedt, mintha villám sújtott volna le rá. A férfi befejezte a mondatot:

– …a harminc évvel idősebb önmagadat.

*

Harminc évvel idősebb önmagam?

Elliott hitetlenkedve tárta szét a karját.

– Ezt hogy érti?

A férfi szóra nyitotta száját, de további magyarázatra már nem volt módja. Hirtelen ömleni kezdett az orrából a vér, és nagy cseppekben a pizsamakabátjára hullott.

– Hajtsa hátra a fejét! – parancsolt rá Elliott, miközben a zsebéből kirántotta a kávézóban kapott papírszalvétát, és a férfi orrára nyomta. Úgy bánt vele, mintha a betege volna. – Minden rendben lesz – biztatta.

Bosszantotta, hogy nincs nála az orvosi táskája, de a vérzés szerencsére hamar elállt.

– Jöjjön, mossuk le az arcát!

A férfi szó nélkül követte, de a mosdóhoz érve remegés fogta el, mintha epilepsziás rohamot kapott volna.

Elliott segíteni akart, de a férfi határozott mozdulattal félrelökte.

– Hagyj magamra! – követelte, és belökte a mosdó ajtaját.

Elliott segítőkészsége megtört, és elhatározta, hogy kint várakozik. Hirtelen felelősnek érezte magát a férfiért, és nyugtalanította az állapota.

Mi ez az egész? – töprengett magában. Először a nyilvánvaló hasonlóság, aztán az értelmezhetetlen mondat, hogy ő a harminc évvel idősebb énem, most meg ez az orrvérzés, a rángógörcs… A rohadt életbe, micsoda nap!

És még messze volt a vége. Egy idő múlva megunta a várakozást, és úgy döntött, utánamegy a mosdóba.

– Jól van, uram?

Hosszú helyiség volt. Elliott először a csapok felé pillantott. Senki. A mosdóban nem volt ablak és vészkijárat sem. Bizonyára bement az egyik fülkébe.

– Merre van, uram?

Nem kapott választ. Elliott attól tartott, hogy a férfi elájult, ezért sietősen benyitott az első ajtón. Senki.

Második ajtó, senki. Harmadik, negyedik… tizedik ajtó, minden kabin üres. Jobb híján felnézett a plafonra, de a födémelemeket nem mozdították el.

Képtelenségnek tűnt, mégis kénytelen volt elismerni a nyilvánvaló igazságot: a férfi nyomtalanul eltűnt.

2

Érdekel a jövő. Ott szeretném

eltölteni a következő éveket.

WOODY ALLEN

San Francisco

2006. szeptember

Elliott 60 évesen

Elliott hirtelen kinyitotta a szemét. Keresztben feküdt az ágyon. A szíve hevesen vert, és egész teste verítékben úszott.

Micsoda rémálom!

Soha nem emlékezett az álmaira, most mégis, mert különösen furcsa álomból ébredt. A San Franciscó-i repülőtéren bolyongott, és a fiatalabb önmaga jött vele szembe, az övéhez hasonló megrökönyödéssel az arcán. A részletek zavarba ejtően valószerűnek tűntek, mintha valóban visszarepült volna az időben harminc évet.

Megnyomta a redőny távirányító gombját, és aggódó pillantást vetett az éjjeliszekrényen hagyott apró, aranysárga pirulákat tartalmazó üvegcsére. Kinyitotta. Kilenc pirula maradt. Elalvás előtt kíváncsiságból bekapott egyet. Talán az idézte elő a rejtélyes álmot? Az öreg kambodzsai, akitől az üveget kapta, nem sokat árult el az orvosságról, bár ünnepélyes hangon arra intette, hogy „a rendeltetésszerű használattól soha ne térjen el”.

Elliott nagy nehezen feltápászkodott, és megállt a Marinára nyíló üvegfal előtt, ahonnan zavartalan kilátás nyílt az óceánra, az Alcatrazra és a Golden Gate-re is. A felkelő nap percről percre változó árnyalatú, gránátvörös fényt szórt a városra. A nyílt vízen ködkürtök hangos tülkölése közepette vitorlások és kompok kerülgették egymást, és a korai óra ellenére néhány futó már ott kocogott a parti sétány melletti pázsiton, a Marina Greenen.

Az ismerős látvány némi megnyugvással töltötte el. Legjobb, ha mihamarabb kiveri a fejéből a zaklatott éjszaka emlékét. Miközben ezt a gondolatot sulykolta magába, az ablaküveg tükröződésében felkavaró látványra lett figyelmes. Pizsamakabátján sötét folt éktelenkedett. Lepillantott, hogy alaposabban megvizsgálja.

Vér?

A szívverése felgyorsult, de az ijedtsége nem tartott sokáig. Éjszaka bizonyára vérzett az orra, és az eseményt áthelyezte az álmába. Természetes folyamat, aggodalomra semmi ok.

Lehiggadt, és a fürdőszobába sietett, hogy lezuhanyozzon, mielőtt munkába indul. Megnyitotta a csapot, beállította a vízsugarat, és néhány percig gondolataiba merülve mozdulatlanul állt, miközben a helyiség megtelt párával. Valami még mindig nyugtalanította. Vetkőzni kezdett, amikor egy hirtelen támadt ötlet sugallatára benyúlt a pizsamakabátja zsebébe. Vérfoltos papírszalvétára bukkant. A hemoglobinnyomok alatt a város leghíresebb hídjának rajza látszott, felette a következő felirat: Golden Gate Café – San Franciscó-i repülőtér.

A szíve újra hevesen kalapált, és ezúttal nehezebben talált nyugalomra.

*

Talán a betegség vette el az eszét?

Néhány hónapja egy fiberoszkópos vizsgálat során kiderült, hogy tüdőrákban szenved. A hír nem lepte meg. Elvégre nem lehet negyven éven keresztül büntetlenül napi több mint egy doboz cigarettát szívni. Tisztában volt a dohányzás veszélyeivel, és elfogadta őket. Ez van. Az élet kockázatokkal jár. Soha nem törekedett sem steril életre, sem arra, hogy mindenáron elkerülje a létezéssel járó nehézségeket. Bizonyos értelemben véve a sorsban hitt. Szerinte a dolgok akkor történnek meg, amikor meg kell történniük, s az embernek csak az a dolga, hogy átélje őket.

Orvosi szemmel nézve a rák egyik legalattomosabb formájáról volt szó. A gyors lefolyású, szinte gyógyíthatatlan változatról. Jóllehet az elmúlt időben ezen a téren sokat fejlődött az orvostudomány, és az új gyógyszerek jelentősen meghosszabbították a betegek életét, az ő esetében már kifutottak az időből. Túl későn vették észre a daganatot, és a vizsgálatok áttétek jelenlétét mutatták ki több más szervben is.

A hagyományos gyógymódot ajánlották, a kemoterápia és a sugárkezelés szokásos elegyét, de ő elutasította. Ebben a stádiumban már nincs sok értelme kísérletezni. A harc kimenetele megpecsételődött. Néhány hónap múlva meghal.

Eddig sikerült eltitkolnia a betegséget, de tudta, hogy nem húzhatja a végtelenségig. A köhögés tartóssá vált, a bordáit és a vállát hasogató fájdalom egyre erősödött, és a legváratlanabb pillanatokban tört rá a fáradtság, miközben még mindig fáradhatatlan orvos hírében állt.

A fájdalomtól nem félt. Mindenekelőtt attól rettegett, hogy miként fogadják majd a hírt a szerettei. Főként húszéves lánya, Angie, aki New Yorkban tanult, és a legjobb barátja, Matt, akivel mindig mindent megosztott.

Kilépett a zuhany alól, gyorsan megtörülközött, és kinyitotta az akasztós szekrényt. Szokatlan gonddal állította össze aznapi öltözékét: egyiptomi pamutból készült rövid ujjú ing és olasz öltöny. Miközben készülődött, a betegség árnya elhalványult, hogy helyet adjon a még életerős, határozott fellépésű férfinak. Tagadhatatlan sármjának köszönhetően még a közelmúltban is csinos, fiatal hölgyekkel járt, akik feleannyi idősek voltak, mint ő. Persze ezek a kapcsolatok nem tartottak sokáig. Akik közelről ismerték Elliott Coopert, tudták, hogy csupán két nő számít az életében. Az egyik a lánya, Angie. A másikat Ilenának hívták.

De ő harminc éve meghalt.

*

Kilépett az utcára, ahol a nap, a hullámok és a szél várták. Percekig gyönyörködött a felkelő napban, aztán kinyitotta a garázs ajtaját. Becsusszant egy ősrégi, narancssárga bogárhátúba, melyet a régóta letűnt hippikorszak utolsó maradványaként őrzött. Nyitott tetővel óvatosan kihajtott a körútra, és elindult felfelé a Fillmore Streeten, a Pacific Heights viktoriánus stílusú házai felé. Akár a filmekben, San Francisco meredek, hepehupás, göröngyös utcái mókás hullámvasutat rajzoltak, de Elliott már kinőtt abból a korból, hogy autójával az útkereszteződések fölött repkedjen. A California Street magasságában letért balra, ahol a kábelvasút egyik kocsija keresztezte az útját. Korán kelő turistákat szállított a Chinatown felé. A kínai negyed előtt Elliott eltűnt egy föld alatti parkolóban a Grace Cathedral mögött, és már meg is érkezett a Lenox Medical Centerbe, ahol több mint harminc éve dolgozott.

A gyereksebészeti osztály főorvosaként ő volt a kórház egyik aduja, pedig nem régóta töltötte be az állást. Kissé későn kapta meg a kinevezést. Pályafutása során elsősorban a betegeinek szentelte magát, és arra törekedett – ami egy sebész esetében meglehetősen ritka –, hogy ne a puszta szakmai tartalomra szorítkozzon, hanem szem előtt tartsa az emberi tényezőket is. A dicsőség hidegen hagyta, és soha nem törte magát, hogy kötelező ízű golfpartikon és a Tahoe-tónál szervezett hétvégi kirándulásokon építgesse a kapcsolatait. Ennek ellenére az orvostársai, ha a saját gyerekeikről volt szó, gyakran őt kérték fel a beavatkozásra, s ez ebben a szakmában a bizalom csalhatatlan jele.

*

– Elemeznéd ezt nekem?

Elliott átnyújtott Samuel Below-nak, a kórházi labor vezetőjének egy műanyag tasakot, amelybe a pirulás üveg alján talált maradék szemcséket gyűjtötte.

– Mi ez?

– Tőled várom a választ.

Azzal a kávézóba sietett, felhörpintette az aznapi első koffeinadagját, majd felment a műtőbe, hogy átöltözzön, és csatlakozzon a csapatához, amely egy altatóorvosból, egy ápolónőből és egy indiai orvostanhallgatóból állt, akit mellé osztottak be gyakorlatra. A beteg egy Jack nevű, hét hónapos kisbaba volt, aki cianogén szívbetegségben szenvedett. A veleszületett szívfejlődési rendellenesség, amely akadályozta a vér kellő oxigénellátását, kékkórt idézett elő nála, parányi ujjai megmerevedtek, az ajka elkékült.

Miközben Elliott a mellkas felmetszéséhez készülődött, leküzdhetetlen lámpaláz fogta el, melyet a művész érez színrelépés előtt. A nyílt szívműtétekben mindig volt valami csodával határos. Hány ilyen operációt végzett már? Bizonyára több százat, több ezret. Öt éve egy tévés forgatócsoport riportfilmet készített róla, amelyben a doktor „aranykezét” dicsérték. Szabad szemmel láthatatlan szálak segítségével cérnavékony ereket is képes volt összevarrni. A feszültség és a félelem, hogy hibázhat, mégis minden alkalommal elkísérte.

A műtét több mint négy órán át tartott. Erre az időre leállították a gyerek szívét és tüdejét, ezek feladatát egy gép vette át. Elliott szakavatott „szívszerelő” módjára eltömítette a két kamrát, és utat nyitott a tüdőben, hogy a szén-dioxid-tartalmú kék vér ne kerüljön vissza a főütőérbe. Nagy gyakorlatot és kemény összpontosítást igénylő, aprólékos munka volt ez. Biztos kézzel dolgozott, de lélekben máshol járt. A saját betegségére gondolt, melyet most már nem hagyhatott figyelmen kívül. És az álom emléke is kísértette. Hirtelen ráeszmélt, hogy a gondolatai elkalandoznak, és úgy érezte, rajtakapták, ezért attól fogva minden idegszálával az elvégzendő feladatra koncentrált.

A beavatkozás végén elmagyarázta a csecsemő szüleinek, hogy túl korai lenne bármit mondani az operáció kimeneteléről. A kisgyereket néhány napig megfigyelés alatt tartják az intenzíven, és folyamatosan ellenőrzik a légzési funkcióját mindaddig, amíg a tüdő- és szívműködése helyre nem áll.

Műtősruhában a kórház parkolójába sietett. A nap már magasan járt az égen, sugarai elvakították. Egy pillanatra megszédült. Kimerült volt, úgy érezte, fogytán az ereje, és fejében hemzsegtek a kérdések. Helyesen teszi-e, hogy mindenki elől titkolja a betegségét? Folytathatja-e a műtéteket? Nem veszélyezteti-e ezzel mások életét? Mi történt volna reggel, ha az operáció kellős közepén lesz rosszul?

Hogy a gondolatait felpezsdítse, rágyújtott. Élvezettel szippantotta be az első slukkot. Egy dologban biztos lehet: mostantól annyit cigarettázhat, amennyit akar, mert az már nem oszt, nem szoroz. A betegség megy a maga útján.

Enyhe szellő suhintotta meg az arcát. Összerezzent. Mióta tudta, hogy meg fog halni, érzékenyebb lett az őt körülvevő világra. Bőrén érezte a város lüktetését, mintha az élő szervezet lenne. A kórház egy kis domb tetején, Nob Hillben állt, ahová felszűrődött a kikötő és a rakpart vibráló morajlása. Elliott szippantott egy utolsót a cigarettából, majd eltaposta a csikket. Meghozta a döntést. A hónap végén leáll a műtétekkel, s elmondja a lányának és Mattnak, hogy beteg.

Az elhatározása végleges. Nincs visszaút. Kénytelen lemondani az egyetlen feladatról, amelyhez valóban ért. Nem gyógyíthat többé.

Sebtiben még egyszer végiggondolta a kegyetlen döntést, és egyszeriben öregnek, nyomorultnak érezte magát.

– Cooper doktor, zavarhatom egy percre?

Elliott megfordult. Sharika, az indiai gyakornoklány állt vele szemben. Orvosi köpenyét koptatott farmerre és csinos, vékony pántos trikóra cserélte. Bátortalanul átnyújtott Elliottnak egy csésze kávét. Sugárzott róla a szépség, a fiatalos derű, az élet.

Elliott elfogadta az italt, s mosolyogva megköszönte.

– Búcsúzni jöttem, doktor úr.

– Hogyhogy?

– Ma véget ér az Egyesült Államokban töltött gyakorlatom.

– Igaz – felelte Elliott –, egészen elfelejtettem, hogy visszamegy Mumbaiba.

– Köszönöm a szíves fogadtatást, a kedvességét. Sokat tanultam öntől.

– Én is köszönöm a segítséget, Sharika. Jó orvos válik magából.

– Ön igazán nagyszerű ember.

Elliott zavarba jött a bóktól, s a fejét csóválta.

A lány közelebb lépett hozzá.

– Arra gondoltam, hogy… hogy ma este vacsorázhatnánk együtt.

A lány barna bőre hirtelen skarlátvörösre változott. Félénk természet volt, komoly erőfeszítésébe került kimondani e szavakat.

– Sajnálom, de lehetetlen – felelte Elliott elképedve, mert meglepte a furcsa fordulat.

– Értem – mondta a lány, majd hosszan hallgatott, s végül megjegyezte: – A gyakorlati időm ma este hatkor hivatalosan lejár. Nem lesz a felettesem, s én nem leszek a beosztottja. Ha ez az akadály…

Elliott figyelmesebben szemügyre vette a lányt. Vajon hány éves lehet? Huszonnégy? Huszonöt talán. Soha nem viselkedett vele félreérthető módon, s most kissé kínosan érezte magát.

– Nem erről van szó.

– Furcsa – jegyezte meg a lány –, azt hittem, nem közömbös irántam…

Erre mit feleljen? Hogy lénye egy része már halott, s hamarosan hasonló sorsa jut a másik is? Vagy hogy állítólag a szerelem nem korfüggő, de ez badarság…

– Nem tudom, mit mondjak magának.

– Akkor ne mondjon semmit – suttogta a lány, és sarkon fordult.

Sértődötten lépkedett, és már eltávolodott, amikor hirtelen eszébe jutott valami:

– Jaj, majd elfelejtettem. A recepciós üzeni, hogy Matt barátja keresi, mert már fél órája várja, és kezd nyugtalankodni…

*

Elliott kiviharzott a kórházból, és sebtében fogott egy taxit. Megbeszélte Matt-tal, hogy aznap együtt ebédelnek, de szörnyű késésben volt.

Az életben nemcsak szerelem, de barátság is születhet első látásra. Matt és Elliott negyven éve ismerkedett meg különös körülmények között. Látszólag nem sok közük volt egymáshoz. Matt vérbeli francia, rendkívül nyitott egyéniség, rajongott a csinos nőkért, és önfeledten élvezte az élet örömeit, míg Elliott amerikai származású, zárkózott és magányos figura. Vettek közösen egy szőlőt a kaliforniai Périgord-nak becézett Napa-völgyben, és Matt kitartó lelkesedésének, valamint népszerűsítő körútjainak köszönhetően boraik – egy kellemes cabernet sauvignon meg egy ananász- és sárgadinnye-aromájú chardonnay – kitűnő hírnévre tettek szert nemcsak országszerte, de Európában és Ázsiában is.

Elliott úgy gondolt Mattra, mint a leghűségesebb barátjára, aki akkor is mellette lesz, amikor már senki más nem áll vele szóba, akit felhívhat, ha egy nap véletlenül hullát kell eltüntetni a garázsból.

Ez persze nem enyhít azon, hogy ő most késik, és Matt nyilván leteremti majd…

*

Az elegáns Bellevue étterem, ahol rendszerint együtt ebédeltek, az Embarcadero fölé épült, és a parti sétányra nézett. Matt Delucca egy pohár itallal a kezében fél órája türelmesen üldögélt a fedetlen teraszon, ahonnan a Bay Bridge-re, a Treasure Islandre és az üzleti negyed felhőkarcolóira látott.

Már épp a harmadik italát rendelte, amikor megcsörrent a telefonja.

– Szia, Matt, ne haragudj, kicsit késem.

– Ne törd magad, Elliott. Régóta ismerlek. Van némi fogalmam a pontosságról alkotott sajátos elképzeléseidről…

– Ugye most nem kezdesz nagyjelenetbe?

– Dehogy, öregem, ne érts félre! Orvos vagy, életeket mentesz, és ez mindenre feljogosít. Mindnyájan tudjuk.

– Jól gondolom, hogy te most jelenetet rendezel?

Matt nem bírt tovább játszani, elnevette magát. A fülére szorított telefonnal felállt a teraszon, és belépett az étterembe.

– Rendeljek neked valamit? – kérdezte, miközben a rákokkal teli asztal felé tartott. – Itt ficánkol előttem egy jól megtermett tarisznyarák, és megtiszteltetés lenne számára, ha őt választanád ebédre…

– Rád bízom.

Matt letette a telefont, és a halpultoshoz intézett kéréssel örökre megpecsételte a szerencsétlen rák sorsát.

– Egy sült rákot kérek!

Negyedórával később Elliott futva érkezett a nemes fából faragott bútorokkal és hatalmas tükrökkel berendezett tágas terembe, s miután megbotlott egy desszerteskocsiban és véletlenül fellökött egy pincért, végre csatlakozott a barátjához, aki már a törzsasztaluknál várta. Első szavait figyelmeztetésnek szánta:

– Ha ragaszkodsz a barátságunkhoz, kérlek, kerüld a „késés” és a „megint” szavak használatát egy mondaton belül.

– Meg sem szólalok – csitította Matt. – Délre foglaltunk asztalt, most tizenhárom óra húsz van, de egy szót sem szólok. Hogy sikerült a kambodzsai utad?

Elliott meg akart szólalni, de hirtelen heves köhögési roham fogta el.

Matt töltött neki egy nagy pohár ásványvizet.

– Iszonyú csúnyán köhögsz – rémüldözött.

– Ne aggódj…

– Rád férne egy alapos kivizsgálás, nem gondolod? Egy tüdőröntgen vagy ilyesmi…

– Én vagyok az orvos, majd én eldöntöm, mire van szükségem – felelte Elliott, és kinyitotta az étlapot. – Mit rendeltél nekem?

– Ne vedd rossz néven, de borzalmasan nézel ki.

– Sokáig tart még ez a kedves fogadtatás?

– Egyszerűen aggódom érted. Túlzásba viszed a munkát.

– Jól vagyok, hagyj már! Kissé megviselt a kambodzsai út…

– Nem kellett volna elmenned – vágott közbe Matt fintorogva. – Szerintem Ázsia…

– Tévedsz. Tanulságos út volt, és különleges dolog történt velem.

– Ezt hogy érted?

– Találkoztam egy öreg kambodzsaival. Tettem neki egy szívességet, és hálából, mint valami csodalámpából előbújó szellem, felajánlotta, hogy valóra váltja a leghőbb vágyamat…

– Mit kértél tőle?

– Lehetetlen dolgot.

– Hogy végre megnyerj egy golfpartit?

– Á, hagyjuk, nem érdekes.

– De, tudni akarom…

– Hogy szeretnék viszontlátni valakit…

Matt arca ebben a pillanatban elkomorult, mert megértette, hogy a barátja komolyan beszél.

– És kit szeretnél viszontlátni? – kérdezte, miközben pontosan tudta a választ.

– Ilenát…

Egy pillanatra a szomorúság fátyla borult rájuk, de Elliott nem hagyta, hogy úrrá legyen rajtuk a mélabú. A pincér kihozta az előételt, s ő töviről hegyire elmesélte Mattnak a kalandját. Beszélt a gyógyszeres üvegcséről és az álmáról.

Matt csitítani próbálta.

– Szerintem mihamarabb verd ki a fejedből ezt az egészet, és lassíts a munkatempódon!

– El sem tudod képzelni, mennyire felkavart ez az álom. Rémisztően valószerűnek tűnt az utazás. Furcsa volt viszontlátni magamat harmincévesen.

– Tényleg azt hiszed, hogy a pirulák hatására történt?

– Mi más lett volna?

– Talán romlott ételt ettél, ami megfeküdte a gyomrodat – kockáztatta meg Matt. – Számtalanszor figyelmeztettelek, hogy ne járj olyan gyakran kínai gyorsétterembe.

– Hagyd már…

– Komolyan beszélek. Be ne tedd többé a lábad Chow-hoz. Biztos vagyok benne, hogy a pekingi kacsája kutyahúsból készül.

*

Az ebéd hátralévő része jó hangulatban telt. Mattnak megvolt az a rendkívüli tulajdonsága, hogy a puszta jelenlétével derűt ébresztett mindenkiben. Elliott minden sötét gondolata szertefoszlott a társaságában. A beszélgetés tréfás hangnemben folytatódott, és könnyedebb témákra terelődött.

– Láttad a bárpultnál ülő lányt? – kérdezte Matt, miközben bekapott egy falat flambírozott banánt. – Engem néz, nem?

Elliott a pult felé fordult, ahol egy kecses sellő végeláthatatlanul hosszú combbal és ártatlan őzikeszemmel kéjesen szürcsölt egy pohár száraz martinit.

– Az egy call-girl.

Matt a fejét rázta.

– Kizárt!

– Fogadunk?

– Azért mondod, mert engem néz.

– Szerinted hány éves?

– Huszonöt.

– És te?

– Hatvan – ismerte be Matt.

– Na, hát ezért call-girl…

Matt duzzogott pár percig, majd kifakadt:

– Soha nem voltam még ilyen jó formában!

– Öregszünk, barátocskám, nincs mese, ilyen az élet. Itt az ideje, hogy végre beletörődj.

Matt némi szorongással ízlelgette a nyilvánvaló igazságot.

– Mennem kell – szólt Elliott, és felállt az asztaltól. – Megmentek még néhány életet. És te? Mi a programod ma délután?

Matt egy pillantást vetett a bár felé, és szomorkásan vette tudomásul, hogy a sellő egy fiatal vendéggel beszélget. Néhány éve még játszi könnyedséggel ragadta volna ki a szépséget a piperkőc karmaiból, de elszállt felette az idő, s úgy érezte magát, mint az a bokszoló, aki a felesleges utolsó utáni küzdelemre készül.

– A parkolóban áll az autóm – mondta, s követte Elliottot. – Elkísérlek a kórházba. A magamfajta öregembernek nem árt egy kivizsgálás…