Vince Flynn

HALÁLOS DÓZIS

Írta Kyle Mills

Vince Flynn

HALÁLOS DÓZIS

ÍRTA KYLE MILLS

A mű eredeti címe

Lethal Agent

Copyright © 2019 by Cloak & Dagger Press, Inc.

Originally published by Emily Bestler Books/Atria Books,

a Division of Simon and Schuster, Inc.

Hungarian translation © Kaul Éva

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KAUL ÉVA

A borítót shaiith fényképének felhasználásával

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 452 636 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Köszönetnyilvánítás

A könyvírás olyan magányos munkának tűnik, amikor az ember egyedül ül egy dolgozószobában. De ez egyáltalán nem így van. Hála az égnek, egy remek csapat vesz körül.

Emily Bestler és Sloan Harris mindig ott voltak Vince mellett, és engem is ugyanígy támogatnak. Lara Jones gondoskodik arról, hogy haladjak a munkával. Simon Lipskar és Celia Taylor Mobley nem hagyják, hogy teljesen belegabalyodjak abba a bonyolult hálóba, amit az elmúlt húsz évben hoztam létre. David Brown minden követ meg tud mozgatni a marketing érdekében. Ryan Steck a lelkesedésével és a Rapp-sztorival kapcsolatos páratlan tudásával támogat. Az anyám és a feleségem jelenti az első szerkesztői állomást. Ők az első kritikusaim, és sokszor jó ötleteket adnak. Rod Gregg visszatérő figura lett az életemben. Ő ügyel arra, nehogy végzetes hibát kövessek el a lőfegyverekkel kapcsolatban.

Nélkületek még most is csak egy üres monitort bámulnék…

A szerző előszava

A Transfer of Power (Hatalomátadás) című könyvében Vince azt írta, hogy a Fehér Házzal és a titkosszolgálattal kapcsolatban szándékosan kihagyott bizonyos részleteket. Én is hasonlóképpen járok el a Halálos dózis esetében.

A regény írásának időpontjában a határvédelem érzékeny téma, ezért az átkelések részleteit homályban hagytam. Ugyanígy jártam el az antrax gyártásával foglalkozó részekkel is, amelyeket vagy kihagytam, vagy csak utaltam rájuk.

Prológus
Észak-Irak

A barlang legalább tíz négyzetméteres volt, és elemmel működő szerelőlámpák világították meg. A lámpák fénye és melege a színes párnákon térdeplő férfiakra esett. Az egyenetlen felszínű kőfalak mentén fegyveres őrök álltak, de az alakjuk az árnyékba veszett. Szaíd Halabi molla törökülésben ült egy természetes kőemelvényen, és onnan nézett le a férfiakra. A többségük középkorú volt, és altisztként szolgált Szaddám Huszein feloszlott hadseregében. A feletteseiket az évek során elfogták vagy megölték, de ezek az egyszerű katonák sok szempontból hasznosabbak voltak. A parancsnokok rájuk bízták a háború gyakorlati részét, amíg ők Huszein kegyeiért versengtek.

Az ISIS előző vezetője azért toborozta ezeket a férfiakat, hogy a motivált, de fegyelmezetlen erőiből egy olyan hadsereget kovácsoljanak, amely képes megtartani és irányítani egy területet. Miután a vezető egy dróntámadásban meghalt, Halabi vette át a szervezetet, és neki már sokkal ambiciózusabb céljai voltak: egy olyan haderőt akart felépíteni, ami még az amerikaiakkal szemben is fel tudja venni a harcot. Sajnos kiderült, hogy ez egy idegőrlően lassú és drága folyamat.

Az emberei, akik máskor hangosan civakodtak, vagy egymással versengve bizonygatták a hűségüket, most elcsendesedtek, és a közeledő léptek ritmusát figyelték. Halabi is ezt tette, és a barlang másik végében tátongó fekete nyílásra szegezte a tekintetét. Néhány másodperc múlva Ali Nasszar jelent meg az alagút bejáratában.

Drága ruhái immár rongyosan lógtak rajta, és egész testét belepte a por, ami Iraknak ezt a vidékét jellemzi. Az arca nem tükrözte a fizikai szenvedését, csak a testtartása és a drága tunikája alatt dudorodó törött kulcscsontja árulkodott róla.

Néhány órával korábban még a szaúdi hírszerzés tisztelt és rettegett vezetője volt. Egy olyan férfi, aki mindig bebizonyította a rátermettségét – először a szaúdi Különleges Erőknél, majd a hírszerző apparátusban, ahol üstökösként ívelt felfelé a karrierje. A király bizalmát élvezte, szerető családja volt, a kiváltságosok és hatalmasok életét élte.

De most mindez véget ért. A Szaúd-arábiai Királyság megbuktatásáról szőtt terve lelepleződött, és kénytelen volt elmenekülni az országból. A hatalmas Ali Nasszar most egyedül, sérülten állt egy barlangban, és nem volt más a birtokában, csak a rajta lévő ruhák és a zsebei tartalma. Ez utóbbit szerette volna felajánlani a védelemért cserébe, és egy pozícióért az ISIS hierarchiájában.

– Üdvözöllek, Ali! – szólalt meg Halabi. – Gondolom, az utad nem volt túl kényelmes.

– Egyáltalán nem – válaszolta Ali Nasszar, és csak egy kicsit látszott rajta a fájdalom, amit a beszéd okozott neki.

– Ha jól tudom, hoztál nekem valamit.

A nála lévő pendrájvot észrevették Mekkában, amikor ellenőrizték, hogy nincs-e nála nyomkövető eszköz, majd megvizsgálva megengedték, hogy megtartsa. Most elővette a zsebéből. Amikor közelebb lépett Halabihoz, a falnál álló férfiak megmozdultak.

– Ne nekem add! – Az ISIS-vezér a Nasszar mellett lévő férfira mutatott. – Add oda neki!

Nasszar engedelmeskedett, és a férfi egy laptopba dugta az USB-kulcsot.

– Jelszót kér.

– Hát persze – jegyezte meg Halabi. – Gyanítom, hogy Nasszar igazgató úr nem szívesen árulná el nekünk azt a jelszót.

Mielőtt elmenekült Szaúd-Arábiából, Nasszar rengeteg információt letöltött az ország biztonsági műveleteiről, kormánytisztviselőiről és titkos pénzügyi manővereiről.

– Az adathordozón lévő titkosszolgálati és banki információ mind a tiéd – jelentette ki Nasszar.

Halabi elmosolyodott.

– Egy értelmezhetetlen válasz. Talán inkább politikai pályát kellett volna választanod.

– Lehet.

– Fel tudjuk törni a kódot? – kérdezte Halabi.

A nagy tudású technológiai tanácsadója megrázta a fejét.

– Nem hiszem. Kínzással többre mennénk.

– Nem biztos. – Halabi elgondolkodva ingatta a fejét. – Valószínűnek tartom, hogy létezik egy olyan jelszó is, ami örökre elérhetetlenné teszi számunkra az információt. Így van, Ali?

– Igen.

Halabi összedörzsölte a kezét az arca előtt.

– A pénz, amihez ez az eszköz hozzájuttat minket, hamar ki fog peregni az ujjaink közül, és a titkos információk is ugyanilyen gyorsan elévülnek. Vajon az információ értékesebb, vagy annak a férfinak a csavaros esze és tapasztalata, aki idehozta?

A kérdés költői volt, de Halabi egyik embere akkor is válaszolt rá.

– Ezek a tulajdonságok értékessé, vagy inkább veszélyessé teszik? Elárulta a királyát és az országát. Miért? Az ügyért? Allahért? Vagy a személyes haszonszerzés reményében? Megbízhatunk benne, Halabi molla? Azért van itt, hogy segítsen neked, vagy azért, hogy átvegye a helyedet?

– Volt hatalmam – szólalt meg Nasszar. – Volt gazdagságom. A király és az amerikaiak tiszteletét élveztem. De mindent kockára tettem…

– A király öreg és gyenge – szakította félbe Nasszart a férfi. – Féltél, hogy összeomlik a királyság, és kétkulacsos játszmát űztél. Az amerikaiak rájöttek az árulásodra, és most menekülnöd kellett.

Nasszar egy pillanatig hallgatott, mielőtt újra megszólalt:

– Igen, rájöttek, hogy Halabi molla szövetségese vagyok. Ezt sajnálom, mert itt is nagy segítségedre lehetek, de a király oldalán még hasznosabb lehettem volna. Nem várom el egy egyszerű katonától, hogy megértse, milyen nagy erőfeszítésbe telt elnyernem a bizalmát.

A férfi megdermedt a sértés hallatán, de Nasszar folytatta:

– Az amerikaiakkal együttműködve dolgoztam a belföldi biztonsági protokolljaikon és a terrortámadások megelőzésének módszerein. Így bizalmas információhoz jutottam a határvédelmükről, a bevándorlási politikájukról, a hatalmi rendszerükről, az atomerőműveikről. Még a vízkészleteikről is. Ha a megfelelő pontokon csapunk le rájuk, akkor megfordíthatjuk a háború menetét. Rávehetjük az amerikaiakat, hogy minden muszlim ellen forduljanak, és a harmincezer katonádból rögtön egymilliárdot csinálhatunk.

Halabi Nasszar szemébe nézett, aki őszintétlen alázattal elfordította a tekintetét.

Aztán a homloka kirobbant a fejéből egy hátulról érkező lövedéktől.

A következő tizedmásodpercben Halabi egy szakállas arcot pillantott meg az alagút bejáratában. Az ördögé volt, ami kitörölhetetlenül beleégett az elméjébe és a lelkébe. Mitch Rapp arca.

Hirtelen minden mozgásba lendült. A testőrök Halabihoz rohantak, a többiek pedig az alagútba lőttek. Három embere vonszolni kezdte Halabit a barlang hátsó nyílása felé, miközben a levegőt betöltötte a lőfegyverek ropogása és a puskapor csípős szaga.

Halabi egy vakító villanást látott, és érezte, hogy egy repesz a lábszárába mar. A mögötte lévő férfi teste telibe kapta a lövést, és előrezuhanva maga alá temette Halabit. A világítás azonnal megszűnt, és törmelék hullott a mennyezetről. A vele lévők mind meghaltak, vagy eszméletlenek voltak, és Halabi kétségbeesetten próbált kimászni a hátára nehezedő test alól.

Közben felmérte a sérüléseit. A jobb karja teljesen érzéketlen lett, és nem tudta használni. A bal lába mintha tűzben égett volna, és minden lélegzetvétellel erős, szúró fájdalom hasított az oldalába. Az egész testét meleg vér borította, de nem tudta megállapítani, hogy ez az ő vére, vagy valamelyik emberéé.

Néhány elfojtott kiáltás hallatszott, de hamar elnyomta őket egy hegyomlás dübörgő hangja. Erős légáramlat söpört végig a feje fölött, ami fullasztó porfelhővel és a szétrobbant sziklák porával töltötte meg a barlangot. Halabi a véráztatta tunikájába temette az arcát, és minden erejével azon volt, hogy ne veszítse el az eszméletét.

Nem lehet így vége. Isten nem engedné. Nem hagyná, hogy a hűséges tanítványa a sátán földi képviselőjének a keze által haljon meg. Amikor még nem végezte el a feladatát.

Ez egy próba. Ez lehet az egyetlen magyarázat. Isten próbára teszi az erejét. Az alkalmasságát. Az elszántságát.

Ez a gondolat megerősítette, és sikerült kikászálódnia az embere ránehezedő teste alól. Most már teljes volt a sötétség, de odaért a barlang hátsó falához, és körbetapogatta, miközben az utolsó gyenge kiáltás is elnémult körülötte. Végre megtalálta a keskeny nyílást, amit keresett, és ami – Isten kegyelméből – még mindig járható volt.

A jelentések szerint hatszáz méter hosszú volt, az átmérője pedig hol három méter széles, hol pedig olyan keskeny, hogy egy felnőtt ember alig fér át rajta. Átvonszolta magát a sziklatörmeléken, és vakon haladt előre. Egyes helyeken úgy tűnt, hogy a folyosó el van torlaszolva, de pár másodpercnyi tapogatózás után mindig sikerült néhány méterrel előrébb jutnia.

Végül a falak annyira összeszűkültek, hogy nem tudott továbbhaladni. Megpróbált visszafordulni, de csapdában találta magát.

A világ mintha eltűnt volna, csak a kábaság maradt, és a testét szaggató fájdalom. Egy darabig nem volt körülötte semmi. A saját maga keltette zajon kívül semmi hangot nem hallott. Semmi fény, amit a szeme feldolgozhatott volna. Csak a fájdalom, a föld íze a szájában és a saját kavargó gondolatai.

Nemrég próbának tartotta a helyzetét, és ez eufóriával töltötte el, de most rátört a felismerés, hogy amit átél, az inkább büntetés. Mit tett, amivel magára vonta Allah haragját?

Többször elveszítette az öntudatát, majd újra magához tért. Bár a sötétben nem nagyon tudott különbséget tenni a két állapot között. Látta Amerikát. A csillogó épületeket. A rengeteg embert, akik az élvezetet és a kényelmet hajszolják, mert ez jelenti számukra az Istent. Látta a World Trade Center dicsőséges összeomlását és a rémületet, amit az a támadás keltett az amerikai népben. Egy fantasztikus győzelem volt, amit Oszama bin Laden elfecsérelt, amikor homályos videókon az iszlámról kezdett el szónokolni.

Látta az ISIS felemelkedését, amit az hajtott előre, hogy meg tudta ragadni a közösségi médiát, és megértette, hogy mi motiválja a fiatal férfiakat szerte a világban. És végül látta az ISIS győzelmeit, amelyekkel még a szeptember 11-i támadásnál is nagyobb terrort zúdított az amerikaiakra.

Megint megpróbálta előrevonszolni magát, de visszahanyatlott az alatta lévő kőtörmelékre. Még sosem tapasztalt ilyen sötétséget és csendet. Nemcsak az öntudatlanság és az éberség határvonala folyt össze, hanem az élet és a halál közötti mezsgye is kezdett eltűnni. Csak a fájdalom és a lélegzetvételének a hangja győzte meg arról, hogy még nem kelt át rajta.

Nem tudta, meddig feküdt ott, de végül a sötétség oszlani kezdett. Kinyitotta a szemét, és nem a földbe vájt alagutat látta maga körül, hanem Isten vakítóan fehér fényét. És ekkor megértette. A saját felfuvalkodottsága juttatta őt ide. Hagyta, hogy a saját gyűlölete és a győzelem iránti vágya eltérítse attól a feladattól, amivel Isten megbízta. Megszédítette a követői felett gyakorolt hatalom érzése, és hízelgett neki, hogy az ellenségei rettegnek tőle. Elképzelte a kalifátust, saját magával az élén, amint igazságos harcban áll a Nyugattal.

Olyan félelem fogta el, hogy alig tudta elviselni. Az egész addigi élete hazugság volt, és ezt most Isten végre megmutatta neki. Csak saját magát szolgálta. A saját hiúságát és gyűlöletét.

Halabi kaparni kezdte a falat maga körül, mert nem akart ebben a megalázó állapotban meghalni. Érezte, hogy valami elszakad a vállában, de nem törődött vele. A fáradozásának eredményeképpen sikerült néhány követ megmozdítania, és megtalálnia az alagút folytatását.

Szabad volt.

1. fejezet
Jemen, Tamudtól délnyugatra

Mitch Rapp átvágott a sziklatörmelékkel fedett terepszakaszon, majd a végére érve hasra vetette magát. A szeméhez emelte a távcsövét, és gyorsan végigpásztázta a környéket. Ugyanazt látta, mint eddig minden egyes alkalommal: vöröses por lepte végtelen hegygerinceket. Se víz. Se növényzet. Nyugat felé narancssárga derengés látszott az égen. Ha nem kánikula lenne, hanem mínusz hetven fok, akkor akár a Marson is lehetne.

Rapp jobbra nézett, és jó tizenöt másodpercig koncentrált, amíg végre mozgást látott. Vagy Scott Coleman volt az, vagy valamelyik embere. Mind terepszínű ruhát viseltek, amit kifejezetten erre az akcióra választott ki és festett meg Charlie Wicker barátnője. A nő profi textiltervező volt, és zseniálisan tudta párosítani a színeket meg az anyagokat. Ha kapott néhány jól sikerült fotót a művelet helyszínéről, garantáltan eltüntetett mindenkit.

A feje fölött néhány kondenzcsík jelent meg az égen, és Rapp hosszan követte őket a tekintetével. Szaúdi gépek tartottak nyugat felé, hogy városi célpontokat bombázzanak. Jemennek ez a ritkán lakott része az ISIS és az al-Kaida kizárólagos területe lett, de a szaúdiak nem nagyon foglalkoztak vele. A levegőből nehéz volt érdemleges célpontokat kezelni, és a királyságnak nem volt gyomra ahhoz, hogy összevérezze magát a földön. Ez a munka megint az ő ölébe pottyant.

Rapp örült, hogy nem figyelik őket, és mélyen lehajolva haladt tovább. Coleman és a csapata követni fogja, és megfelelő távolságból fedezi, ahogy Irakban is. Meg Afganisztánban. Meg Szíriában. És minden egyéb pöcegödörben, ami ezen a bolygón található.

A jemeni polgárháború 2015-ben tört ki a huti lázadók és a kormányerők között. Ahogy várható volt, több helyi erő is beszállt a harcokba. Irán a lázadókat támogatta, Szaúd-Arábia pedig a kormány mellé állt. Ezeknek az országoknak a beavatkozása tovább mélyítette a konfliktust, és olyan humanitárius katasztrófát hozott létre a térségben, amely még közel-keleti mércével mérve is figyelemre méltó.

A háború mégis egy isten háta mögötti jelentéktelen esemény maradt. A világ piszkos kis titka. Még az amerikai kormányhivatalnokok és a katonai vezetők között is alig akadt olyan, aki tudta, hogy Jemen népességének a kétharmada külföldi segélyen tengődik, a többi nyolcmillió ember pedig lassan éhen hal. Arról sem volt tudomásuk, hogy az éhínség és az alapvető szolgáltatások hiánya miatt szörnyű betegségek söpörnek végig az országon. A kolera, az antibiotikumoknak ellenálló baktériumok, sőt a diftéria olyan pusztítást végzett a lakosság körében, amelyet a modern korban még soha nem tapasztalt a világ.

És minden hely, amellyel kapcsolatban felmerülnek az „isten háta mögötti”, a „zűrzavar” és a „háború” kifejezések, mágnesként vonzza magához a terroristákat. Ők is olyanok, mint egy betegség, ami megfertőzi a legyengülteket és a sérülteket.

Északnyugaton egy szokatlanul magas hegyhát bukkant fel. Rapp megint a földre lapult, és végigpásztázta a távcsövével. Körülbelül háromszáz méterre észrevett egy nyílást, ami elég nagy ahhoz, hogy beférjen rajta egy ember.

– Mit találtál? – hallotta Coleman kérdését a fülesében.

– A barlang bejáratát. Pont ott van, ahol mondták.

– Indulunk?

– Nem. Hátulról kapja a fényt. Megvárjuk, amíg lemegy a nap.

– Vettem. Mindenki vette?

Bruno McGraw, Joe Maslick és Charlie Wicker megerősítette. A vele lévő négy férfi azon kevesek közé tartozott, akikben Rapp megbízott. Talán rajtuk kívül még négy ilyen ember volt az egész világon. Elég szomorú helyzet, de ez tartotta életben ilyen sokáig, minden számítással ellentétben.

Állított a távcsövön, hogy jobban lássa a sötét lyukat a sziklafalon. Nehéz volt elhinni, hogy Szaíd Halabi még mindig életben van. Ha Rapp közelebb jut hozzá azzal a gránáttal, akkor a lövedék az ISIS-vezér nyakába csapódott volna. De még úgy is kevés esélye volt a túlélésre, hogy messzebbről találta el. A robbanás miatt a barlang nagy része beomlott, amelyben rejtőzködött.

A beomlás olyan nagy kiterjedésű volt, hogy még Rapp is csapdába esett. Lassan meghalt volna a sötétben, ha Joe Maslick nem olyan, mint egy faltörő kos, aki a fiatalságának nagy részét árokásással töltötte egy parképítő brigádban. Már nagyon kevés oxigénje maradt, mire Mas végre áttört a romokon, és kihúzta a sírból, amit saját magának csinált.

Ennek ellenére a Halabiról szóló titkos információ elég megbízhatónak tűnt. A Nemzetbiztonsági Ügynökségnél valaki nemrég dekódolt egy rossz minőségű titkosított internetes videót, amelyen Halabi egy al-Kaida-találkozó hátterében áll. Először arra gondoltak, hogy ez egy archív videó, amit a csapatok lelkesítése céljából kotortak elő. De a behatóbb elemzés szerint a felvétel hat hónappal azután készült, amikor Rapp azt hitte, hogy sikerült eltaposnia az ISIS-csótányt.

A videó alapján elfogták annak a gyűlésnek az egyik résztvevőjét, és a kihallgatása vezette Rappet erre a kietlen vidékre. Állítólag Halabit súlyosan megsebesítette a gránát, és most itt rejtőzködik, és lábadozik. Már csak az a kérdés, hogy ez az állítás igaz, vagy nem. És ha igaz, akkor még mindig itt van-e. Mindenesetre elég egészséges ahhoz, hogy gyűlésekre járjon, és beindítsa az ISIS újraépítésének a folyamatát, amit a távolléte eléggé megtépázott.

A nap végre elérte a látóhatár szélét, mire azonnal lejjebb ment a hőmérséklet, és javultak a látási viszonyok. Megvárhatták volna a teljes sötétséget, de ez feleslegesnek tűnt. Nem látott egyetlen őrt sem a nyílás előtt, és ha behatol a barlangba, már mindegy, hogy éjszaka van, vagy nappal.

– Indulunk – szólt bele Rapp a torokmikrofonjába.

– Vettem. Értem – érkezett Coleman válasza.

Rapp balra indult, és hangtalanul haladt tovább a sziklás felszínen, amíg egy kőfalhoz nem ért, körülbelül húsz méterre a barlang bejáratától. Lehajolva osont a fal mentén, amíg elérte a végét. Még mindig nem látott egyetlen ISIS-martalócot sem. A mögötte lévő térségen sem látszott semmi, de ez így volt rendjén. Coleman és a csapata láthatatlan marad, amíg nincs rájuk szükség. Lehetetlen volt megjósolni, mi vár rá a barlang belsejében, de Rapp aggódott, hogy a tér szűkössége miatt egynél több ember akadályozná az akció sikerét.

Rapp besurrant a nyíláson. Csak a lába alatt heverő szemét árulkodott arról, hogy a barlang nem lakatlan. Maga előtt tartotta a fegyverét, miközben óvatosan haladt előre egy körülbelül egy méter széles és három méter magas folyosón. Kedvenc Glock pisztolyát egy régebbi típusú Mission nyílpuskára cserélte. A fegyvertechnikusa átalakította, hogy halk legyen, és nyolcvanöt decibel alá csökkentette a zajszintjét. Ha elsütötte, nem is hangzott fegyvernek. Még Rapp tapasztalt füle számára is inkább úgy tűnt, mintha valaki egy zsák homokot dobna le a földre.

A nyílpuska újratöltése elég nehézkes, és nem volt sok ideje gyakorolni a használatát, mégis ezt tartotta a legjobb megoldásnak ehhez az akcióhoz. A combjához szíjazva viselte a leggyorsabb pisztolyát, egy Gemtech hangtompítóval ellátott .22-es Volquartsent, de azt csak tartaléknak szánta. Annak is alig volt hangja, de az éles kattanását azonnal felismernék ebben a harchoz szokott környezetben.

Minél beljebb hatolt, annál sűrűbb homály vette körül, ezért kénytelen volt lassabban haladni, hogy a szeme hozzászokjon az egyre növekvő sötétséghez. Nemrég sikerült Szaíd Halabit beszorítania egy lyukba, és a korábbi tapasztalatai alapján már tudta, hogy az óvatosság fontosabb a sebességnél. Lehet, hogy Mas most nem hozta magával az ásóját.

A folyosó végén halvány fény jelent meg, és Rapp még lassabban haladt tovább. A lábával elkerülte a köveket, és csak a puha talajra lépett. Egy idő után észrevette, hogy a folyosó kétfelé ágazik. A jobb oldali elágazás néhány méter után zsákutcának bizonyult, de a bal oldali folytatódott. Egy autóakkumulátorhoz kötött apró égősor volt a fény forrása.

A LED-technológia egyik hátulütője, hogy nagyban megkönnyíti a rejtőzködést a barlangokban. Egyetlen akkumulátor napokig képes elég fényt biztosítani. De ebből származik a sérülékenysége is. A tápegységeket már nehezebb beszerezni, és nem állnak olyan korlátlan mennyiségben rendelkezésre, mint régen.

Rapp lehajolt, lerántotta a kábelt az akkumulátorról, és a barlang sötétségbe borult. Szinte azonnal kiáltások hangzottak fel, de inkább dühösnek tűntek, mint riadtnak. Megállapította, hogy a hangok két arabul beszélő férfihoz tartoznak, ám a visszhang miatt nehezen értette a szavukat. Annyit azért ki tudott venni, hogy káromkodnak, és azon vitáztak, hogy most melyikük van soron, és kinek kell elhárítani a problémát. Ha egyetlen improvizált áramforrásból származik a fény, akkor elkerülhetetlenek az áramkimaradások.

Néhány másodperc múlva felbukkant az egyik férfi. A jobb kezében egy elemlámpát lóbált, de nem emelte olyan magasra, hogy az arca látható legyen. Rappet ez nem zavarta. A fiatalos járása és a testtartása elárulta, hogy nem Halabi az, csak az egyik csatlósa.

Rapp kihajolt a sarkon, és finoman megnyomta a ravaszt. A lövés halk hangja és a becsapódás ereje lenyűgözte. Sajnos ebből a távolságból a pontosság már nem volt annyira tökéletes. A férfi még mindig állt, és némi értetlenséggel nézte a nyílvesszőt, ami a bal kulcscsontja alatt fúródott a testébe.

Rapp ledobta a nyílpuskát, és előreugrott. A karját az arab nyaka köré fonta, és befogta az orrát meg a száját. A férfi vadul kapálózott, miközben a másik folyosóba vonszolta, de a puha talaj tompította a küzdelmük zaját. Rapp a földre vetette magát, és a lábával átkulcsolta a férfit, hogy megakadályozza a mozgását. Ebben a helyzetben nem tudott elég erőt kifejteni ahhoz, hogy a kezét a nyakára szorítva megfojtsa, de a tenyerét az arcára tapasztotta, és így gátolta a lélegzetvételét. A folyamat a kívánatosnál tovább tartott, és többször is megszúrta a férfi mellkasából kiálló nyílvessző vége, de az arab végül elveszítette az eszméletét. Rapp egy koponyaalapra irányzott határozott késszúrással fejezte be a műveletet.

Gyorsan kikúszott a halott férfi alól, és újratöltötte a nyílpuskát, amikor egy újabb kiáltás visszhangja verte fel a barlangot.

– Farid! Mit csinálsz, te idióta? Kapcsold vissza a világítást!

Rapp visszakiáltott, hogy nem tudja megcsinálni. Arra számított, hogy az akusztika miatt nehéz megkülönböztetni az egyik arabul beszélő férfihangot a másiktól. Új lövedéket helyezett a nyílpuskába, lefelé fordította az akkumulátor mellett heverő elemlámpát, és leguggolt. A gyér megvilágítás csak arra volt elég, hogy valaki egy halvány emberi alakot lásson.

Először néhány odakiáltott ostoba villanyszerelési tanácsot hallott, majd közeledő léptek zaját, végül megjelent egy újabb fiatalember. Egyáltalán nem tűnt gyanakvónak, bebizonyítva az örök igazságot, hogy az emberek azt látják, amire számítanak, és amit látni akarnak.

Rapp megvárta, amíg a terrorista négy méterre megközelíti, és csak akkor kapta fel a nyílpuskát. Most egy kicsit lejjebb és balra a célzott. Sikerült telibe találnia a férfit, és nem volt szükség további teendőkre. A fiatalember arccal előre a földre zuhant.

Rapp megbizonyosodott arról, hogy nem fog fölkelni, majd összekötötte a kábelt meg az akkumulátort. Valószínűleg szüksége lesz a fényre. Eddig jól mentek a dolgok, de a tapasztalatai szerint a szerencse sosem jár hármasával.

A következő pillanatban meggyőződhetett az elmélete helyességéről, mert egy újabb férfi bukkant fel a sarkon, akinek valószínűleg gyanús lett a földre potyogó homokzsákok zaja. Rapp nehezen tudta volna előrántani a .22-esét, ezért kikapta az egyik lövedéket a nyílpuskából. A terrorista túl nagy lendülettel fordult be a sarkon, és a falnak ütődött. Rapp kihasználta, hogy egy pillanatra elveszítette az egyensúlyát. Gyorsan rárontott, és a torkába mélyesztette az éles pengével ellátott nyílvesszőt.

Nem volt egy elegáns megoldás, de arra megfelelt, hogy hatástalanítsa a férfit. Ám ekkor észrevette, hogy a földre zuhanó terrorista kezéből kicsúszik egy kis cső, amelyből vezetékek lógtak ki.

Már megint!

A bakancsával a férfi teste alá rúgta az improvizált robbanószerkezetet, aztán rohanni kezdett az ellenkező irányba. Körülbelül hat méter után egy kisebb mélyedésbe vetette magát. A robbanás után forró kavicsok hullottak rá, és néhány ijesztően hangos hasadást hallott a feje fölött, de aztán csend lett. A szikla kitartott. A hátára fordult, és a szája meg az orra elé húzta az ingét, hogy megvédje a tüdejét a portól. Az lett volna a profi megoldás, ha visszavonul, és idehív egy gépet, hogy bombázza szét a barlangot, de nem tudta rávenni magát. Ha Halabi ott van, Rapp látni akarta, ahogy meghal. Még akkor is, ha egymás torkát szorongatva lépnek át a túlvilág kapuján.

Odakint automata fegyverek zaját hallotta, de nem törődött vele. Kezébe vette a pisztolyt, és egy LED-es ceruzalámpa fényénél folytatta az útját a barlang mélye felé. Coleman és a fiúk majd gondoskodnak magukról.

A barlangrendszer viszonylag egyszerűnek bizonyult. Sokfelé ágazott, de a legtöbb folyosó néhány méter után véget ért. Az első helyiségnek nevezhető kamrában Rapp egy tábori ágyat és kezdetleges orvosi felszereléseket pillantott meg: egy infúziós állványt, monitorokat és véres kötéseket egy szemetesben. Látszott, hogy minden már jó ideje ott van.

A második kamrát valószínűleg műtőnek használták, de itt is minden az első világháborút idézte. Egy gáztartály, ami úgy nézett ki, mintha egy hegesztő műhelyéből hozták volna. Egy tálca, néhány orvosi eszközzel, és egy rögtönzött műtőasztal, amelyre alvadt vér száradt.

És ez volt az utolsó kamra. A barlangrendszernek itt vége lett.

– A rohadt életbe! – kiáltott fel Rapp, és a hangja hosszan visszhangzott a folyosón.

Az a szemétláda itt volt. Idehozták, hogy az Irakban szerzett sérüléseit kezeljék, és időt adjanak neki a gyógyulásra. Egy hónappal ezelőtt a szemébe nézhetett volna. Rászegezhette volna a pisztolyát, és meghúzhatta volna a ravaszt. De már régen elment innen. Szaíd Halabi megint kicsúszott a keze közül.

2. fejezet
Jemen, Mukalla

Szaíd Halabi óvatosan leült egy székre, amely az épület oldalán tátongó hatalmas lyuk felé nézett. A sötétbe borult városképet a szétroncsolt falból kiálló betonvasak keretezték. Az égen csak a félhold világított, ezért nem látszottak az elpusztított járművek, az összeomlott otthonok és a szétszórt téglák. Az Isten által nyújtott fényen kívül sehol sem volt világítás. Az áram megint elment, de a félmilliós város lakossága nem rakott tüzet, és nem használta az akkumulátorokat. Az emberek féltek magukra vonni a szaúdi gépek figyelmét.

Ez nem mindig volt így. 2015-ben az al-Kaida kihasználta a pusztítást, amit Szaúd-Arábia légi háborúja okozott Jemenben, és lerohanta Mukallát. A kormányerők szinte alig tanúsítottak ellenállást. Néhány kisebb összecsapás után megfutamodtak, hátrahagyva nemcsak a halálra rémült lakosságot, hanem a modern fegyvereiket is: tankokat, amerikai Humvee terepjárókat, tüzérségi felszereléseket.

A bámulatos győzelem után egy pillanatra felvillant a dicsőséges jövő lehetősége, amikor az al-Kaida átvette a város irányítását. Szigorú iszlám törvénykezést vezettek be. Megépítették az utakat, helyreállították a közrendet, kórházakat építettek. A bűnt és a pusztítást felváltotta a rend és Isten szolgálata.

Egy évvel később az Emirátusok által támogatott katonák kiűzték az al-Kaidát a városból, amely újra a működésképtelen és korrupt jemeni kormány kezébe került. Azóta semmi sem történt az újjáépítés terén, folytatódtak a szaúdiak válogatás nélküli bombázásai, és ez lassan megfojtotta a reményt. Az emberek számára nem maradt más, csak az éhínség, a betegség és az erőszak.

Keleten felbukkant egy magányos autó, és lekapcsolt fényszórókkal, lassan kanyargott előre a romok meg a szemét között. Halabi egy darabig követte a tekintetével, és azon gondolkodott, hogy a sofőr vajon hol szerezhetett üzemanyagot. Közben a közeledő szaúdi gépek hangját fülelte. De egy sem bukkant fel, és a kocsi is eltűnt a szeme elől.

Az ISIS-vezér végül kénytelen volt felállni, mert a hátfájása miatt nem tudott tovább a széken maradni. A sérülései közül a három törött csigolya volt a legkevésbé feltűnő, de azok okozták a legnagyobb fájdalmat. Mitch Rapp támadása Irakban komoly nyomokat hagyott rajta. Nem tudta rendesen használni a jobb lábát, amit kis híján amputálni kellett. A bal szemén már nem lehetett segíteni, és most egy bőrből készült, kerek szemkötővel volt eltakarva. A bal kezén lévő összetört ujjakat kiegyenesítették és helyrerakták, de nem érzett velük semmit.

Hónapokat töltött a föld alatt bujkálva. Alávetette magát a primitív orvosi eljárásoknak, túlélt több fertőzést és súlyos belső vérzéseket. Egész idő alatt az járt a fejében, hogy az amerikaiak vajon tudják-e, hogy életben maradt. És attól félt, hogy Rapp bármikor újra felbukkanhat. Egy idő után ezek a félelmek elhalványodtak, és nemcsak testileg, hanem lelkileg is gyógyulni kezdett. Amikor elég erős lett, az imának és a tanulásnak szentelte az idejét. Rengeteg órát töltött azzal, hogy a világ hírcsatornáit nézte, történelmi és politikai tárgyú könyveket olvasott, és katonai stratégiát tanult. Ez idő alatt megértette, hogy Isten miért engedte meg, hogy a legodaadóbb szolgáját így megtámadják. Azért, mert Halabi életét csak a harc töltötte ki. A pusztítás mulandó élvezetében lelte örömét ahelyett, hogy a végső győzelem biztosításának sokkal fárasztóbb és kevésbé kielégítő feladatának szánta volna magát.

Lépteket hallott a háta mögött, és megfordult. A leghűségesebb tanítványa közeledett feléje.

Muhammad Attia Amerikában született, líbiai bevándorlók gyermekeként. A fiatalságát azzal töltötte, hogy a szülei boltjában dolgozott New Yorkban, és igyekezett kiérdemelni a körülötte lévő nyugatiak elismerését és elfogadását. A középiskola után egy évig népfőiskolára járt, majd civil arab tolmács lett az amerikai hadseregben.

Muszlim amerikaiként már megtapasztalta szülei választott országának az árulását és az erkölcsi romlását, de csak akkor fogta fel ennek a valódi mértékét, amikor Irakba érkezett. Hat hónap sem kellett hozzá, hogy besorozzák az al-Kaidába, és majdnem öt éven át volt a szervezet ügynöke, mielőtt leleplezték. De okosabb volt az amerikaiaknál, és még az elfogása előtt elmenekült a sivatagba.

– Meg tudunk változni? – kérdezte Halabi, amikor a fiatalember odaért hozzá. – A követőim képesek rá?

– Minden lehetséges, Allah segítségével.

– Nem gondoltam volna, hogy ilyen nehéz megszerezni azt a segítséget.

– Senki sem lát bele Isten gondolataiba. Mi csak a saját kis szerepünket tudjuk keresni az Ő hatalmas tervében.

Halabi bólintott.

– Készen állunk?

– Igen.

A lépcsőről letakarították a szemetet, de az ISIS-vezetőnek így is segítségre volt szüksége, hogy le tudjon menni. Az épület épen maradt alagsorába érve körülvette őket a sötétség. Az ajtó becsukódott mögöttük, és Halabi egy pillanatra pánikba esett. A feketeség felidézte benne azokat a gyötrelmes órákat, amikor Irakban kivonszolta magát a barlangból.

Szerencsére a sötétség most nem tartott sokáig, mert a helyiségben lévő számítógépek működésbe léptek. A halvány fényük elűzte a homályt, és Halabi egy sor képernyő előtt találta magát. Mindegyik monitoron egy férfiarc látszott.

A mostani ISIS vezetőségi gyűlés és a legutóbbi összejövetel nagyon különbözött egymástól. Az előtte térdelő volt iraki katonák és az áruló Ali Nasszar mind meghaltak. Isten elvette őket tőle, de nem büntetésből, hanem azért, mert haszontalanok voltak. Ezt most már megértette, sőt ennél még sokkal többet is.

A közelmúltban történt megvilágosodása után a korábbi tetteit nevetségesen ostobának tartotta. Olyan emberekben bízott, akiket az amerikaiak egyszer már legyőztek. Nem voltak új ötleteik, sem új képességeik. Nem volt olyan tudásuk vagy rálátásuk, ami ne létezett volna már évtizedek óta. A legtöbb, amiben reménykedhettek, hogy rendet és fegyelmet teremtenek az ISIS-ben a következő bukásig.

A Halabi előtt lévő kamerán felvillant a piros fény, mire a monitoron látható férfiak mind elszánt arcot vágtak. Hiába keményítették meg a vonásaikat, látszott rajtuk, hogy nem katonák. Néhányan jólfésültek és borotváltak voltak, míg mások megnövesztették a szakállukat és a hajukat. A legfiatalabb alig húszéves lehetett, és a legidősebb sem érte még el a negyvenedik életévét. Ketten – köztük egy sápadt arcú angol – még alapszinten sem beszéltek arabul.

De a sokszínűség nemcsak a külsejükben nyilvánult meg, hanem a szakterületekben is. Programozás. Marketing. Pénzügy. Természettudományok. Talán a legfontosabb egy fiatal dokumentumfilm-készítő volt, aki az elmúlt egy évben az Al-Dzsazíra pánarab hírtelevízióban dolgozott. Egyetlen közös tulajdonság kötötte őket össze: mind Nyugaton tanultak. Ez most alapvető követelmény volt a belső kör tagjai számára.

A képernyők előtt lévők nem voltak olyan kegyetlenek és fanatikusok, mint azok az emberek, akiknek Halabi eddig parancsolt, de bennük rejlett a lehetőség, hogy sokkal veszélyesebbek legyenek náluk.

– Volt idő, amikor azt hittem, hogy a mozgalom elveszítette a célját – szólalt meg Halabi angolul, és erős akcentussal fűszerezett szavait egy biztonságos műholdkapcsolat közvetítette a résztvevők felé. – De most megértettem, hogy a győzelem felé vezető út eddig sosem létezett. Oszama bin Laden arra számított, hogy a New York-i műveletei beindítják az összeomlását egy olyan társadalomnak, amely már amúgy is roskadozik a saját erkölcsi romlásának a súlya alatt. De valójában mit ért el? Büntető, de nem meggyőző erejű háborúkat Afganisztánban és Irakban. Néhány további kisebb támadást, ami fel sem tűnt Amerika erőszakkal és tömeggyilkosságokkal teli kultúrájában. Bin Laden az utolsó éveit azzal töltötte, hogy birkaként bégetett, és várta, hogy az amerikaiak megtalálják.

Halabi elhallgatott, és végignézett az előtte lévő arcokon. Ezek a férfiak valóban különböztek az addigi embereitől, de a szemükben ugyanaz a tűz lobogott. A mozgalom volt a mindenük. Értelmet adott az életüknek. Olyan célt jelentett nekik, ahol kiélhették a haragjukat, a gyűlöletüket és a csalódottságukat. És ez adott nekik békességet.

– Az al-Kaida azért bukott meg, mert a vezetői megöregedtek, és elfelejtették, mi motiválja a fiatal férfiakat – jelentette ki minden kertelés nélkül Halabi.

Oszama bin Laden attól félt, hogy ha a kegyetlenkedések fokozódnak a térségben, az elrettenti az embereket a csatlakozástól. Sajnos nem élte meg, hogy meglássa az igazságot. Nem láthatta az ügyesen megszerkesztett videókat a kaotikus, könyörtelen győzelmekről. Nem hallhatta a képeket aláfestő lendületes zenét és a számítógép generálta képvilágot, ami fokozta a hatásukat. Nem láthatta, hogy fiatal férfiak ezreit mozgatta meg ez a propaganda, és csak úgy özönlenek a Közel-Keletre. Készen a harcra. Készen a halálra.

– És az ISIS sem volt különb ennél – folytatta Halabi. – Az elődeimmel együtt engem is elkábítottak az új kalifátus víziói. A Közel-Kelet szét volt esve, és a Nyugat belefáradt abba, hogy olyan háborúkat viseljen, amelyeket nem lehet egyértelműen megnyerni. Abba az illúzióba ringattuk magunkat, hogy készen állunk, előbújhatunk az árnyékból, és szembeszállhatunk az Egyesült Államok hadseregével.

Halabi elhallgatott, és átgondolta, mennyit akar még elárulni. Végül is ez az információs korszak. Ha visszatartja az információt a belső körétől, az egy újabb vereséghez vezethet.

– Mindez csak időpazarlás volt, és felesleges mártírokat szült. Még nem jött el ennek az ideje.

– És most már elérkezett? – kérdezte az egyik férfi, és fiatalos türelmetlensége még az olcsó hangszórókon át is hallható volt. – Amerika most is olyan gyenge, mint az elmúlt százötven évben még soha. Az emberek tele vannak egymás iránti gyűlölettel. Úgy érzik, hogy a világ becsapta, meglopta és kihasználta őket. A huszonnégy órás hírcsatornák is megerősítik ezt a hozzáállást, akárcsak az orosz internetes propaganda. A közelgő elnökválasztás tovább mélyíti az ellentéteket, egészen az ország szétszakadásáig fokozva őket.

– Ez nem elég – válaszolta Halabi. – Az amerikaiak végtelenül szélsőségesek. Hajlamosak a haragra és az önpusztításra, ugyanakkor egy olyan belső erő van bennük, amit a történelem során eddig még senkinek sem sikerült legyőznie.

A képernyőkön látható arcok enyhe értetlenséget tükröztek, mintha csodálkoznának, hogy Halabi az ellenségüket dicséri. De az ISIS-vezér többek között ezt a leckét is megtanulta, miközben a föld alatti kamrában lábadozott. Nem szabad hagyni, hogy elvakítson a gyűlölet, és emiatt ne vegyük észre az ellenség erősségeit és erényeit.

– Ha eddig senkinek sem sikerült legyőznie őket, akkor mi hogyan fogjuk tudni? – kérdezte a brit férfi.

Halabi szinte egész életében ezt kérdezte magától. És Isten végre megválaszolta a kérdést.

– Továbbra is eltereljük a figyelmüket azzal, hogy félelmet és megosztást szítunk közöttük.

– És azután? – erősködött a férfi.

– Azután lecsapunk rájuk, méghozzá egy olyan eszközzel, ami a történelem során még senkinek sem jutott az eszébe.

3. fejezet
Jemen, El-Hudajda

A kikötővárosnak még mindig több mint kétmillió lakosa volt, de igazából csak azért, mert az embereknek nem volt hová menniük. Néhány épület épen maradt, de sokat eltaláltak a szaúdi légierő bombái, és most az enyészet különböző stádiumaiban voltak. Szinte minden éjszaka jöttek a gépek, és átrajzolták El-Hudajda térképét. Némelyik utcán többtonnányi törmelék maradt a nyomukban, máshol pedig semmi.

Rapp megkerült egy kiégett autót, és befordult egy mély gödrökkel tarkított útra, ami egy kicsit forgalmasabb volt. Férfiak gyülekeztek a fából készült kézikocsik körül, és mindent adtak-vettek, ami kapható volt. A tömegben néha látni lehetett a testüket tetőtől talpig elfedő nőket is, de csak ritkán. A világnak ebben a részében a nőket elrejtve tartották, tovább fokozva a társadalom működésképtelenségét.

Egy nő most éppen Rapp felé tartott, egy férfi rokon karjába kapaszkodva, akinek más körülmények között az lett volna a feladata, hogy vigyázzon rá. Most azonban felcserélődtek a szerepek. A férfi AK–47-est és hagyományos arab tőrt viselt, ami a jemeni divat kötelező kiegészítője, ugyanakkor látszott rajta, hogy a háború okozta súlyos betegségek egyikétől szenved. Az asszony támogatta, hogy járni tudjon.

A férfi megbotlott, de Rapp elkapta, és addig fogta, amíg sikerült visszanyernie az egyensúlyát. Amikor a nő köszönetet motyogott neki, úgy gondolta, hogy kihasználja a háláját. A CIA-tól kapott térkép még annyit sem ért, mint a papír, amire rányomtatták.

– Tudja, hol van a Pachachi kávézó?

A nő nagyra nyitotta a szemét, az egyetlen dolgot, ami látható volt rajta, és tétován hátralépett.

A félelme érthető volt. Ahogy az ISIS elveszítette a területeit, a zsold és vezetés nélkül maradt harcosok védelmi díj szedéséből, drogkereskedésből és szexrabszolgák tartásából próbáltak megélni. A külseje és az iraki akcentusa miatt a nő könnyen összetéveszthette egy ilyen férfival.

– Pachachi kávézó? – ismételte meg a kérdést.

A nő sietve bólintott, mondott néhány gyors útbaigazítást, majd megkerülte, és eltűnt a tűző napsütésben.

Újabb fél óra bolyongás után Rapp végre megtalálta, amit keresett. Az étterem egy nagyjából épen maradt kőépületben volt. A teraszon alacsony műanyag asztalok és székek álltak, néhány kifeszített ponyva biztosította az árnyékolást, és egy hevenyészett kerítés gondoskodott arról, hogy a vendégek ne essenek az épület keleti oldalán tátongó bombakráterbe.

A háború ellenére az üzlet elég jól ment. A terasz tele volt férfiakkal, akik egymáshoz hajolva beszélgettek a politikáról, Istenről és a halálról. A pincérek ki-be járkáltak, ételt meg italt vittek a vendégeknek, leszedték az asztalokat, és néha csatlakoztak valamelyik szenvedélyes beszélgetéshez, ami körülöttük zajlott.

Nehezére esett elhinni, hogy a CIA-nak ez volt az egyetlen jelenléte Jemenben. Ezt a törvénytelenségtől és terrorizmustól sújtott országot az Egyesült Államok odadobta a szaúdiaknak. Az amerikai politikusokat nem érdekelte más, csak a saját hatalmuk kiterjesztése a következő választási ciklusra. A jelenlegi elnök biztonsági politikát folytatott, és nem akart tenni semmit, ami problémát okozhat a pártjának a közelgő elnökválasztáson. Az előválasztások már javában zajlottak, és mindkét oldalon a legaljasabb, legkártékonyabb jelöltek vezették a listát. Az amerikai emberek pedig lenyűgözve figyelték az egészet, és úgy biztatták a résztvevőket, mint a ketrecbe készülődő harcosokat.

Jemenre senki sem figyelt, és az ISIS kihasználta a fejetlenséget. Megint megvetette a lábát az országban, hogy újracsoportosítsa és átszervezze az erőit. Ezt a hibát a politikusok újra és újra elkövetik. A terrorizmus egy remek színház, amelyben vannak szánni való áldozatok, bátor katonák és gonosz ellenfelek. Tökéletes politikai kelléktár. Talán Amerika hivatalnokai nem is igyekeznek lemondani róla, ahogy ezt a választók hiszik. A megoldott problémák nem szereznek szavazatokat.

– Allah megszabadított téged, és épségben vagy! – kiáltott fel Samír Karman, és átvágott a zsúfolt asztalok között, hogy megölelje Rappet. – Isten hozott, barátom!

Rapp nem ismerte fel rögtön a férfit. Karman mindig cipelt egy tízkilós úszógumit a derekán, de ez most teljesen eltűnt, és a szakállas arca nyúzottnak tűnt.

– Jó újra látni téged – viszonozta az üdvözlést Rapp, az asztaloknál ülők elvárása szerinti barátságos hangnemben.

– Gyere! Semmi okunk arra, hogy itt álldogáljunk a csőcselék között. A jó ételt és a jó kávét hátul tartom.

A körülöttük lévők felnevettek, Karman pedig bevezette Rappet a roskadozó épületbe. Karman mindig remekül bánt az emberekkel. A jemeni férfit a CIA már évekkel korábban beszervezte, de rögtön látszott rajta, hogy sose lesz belőle fegyverforgató ügynök. Nem. Ő a szeretetre méltó természetével fegyverezte le az embereket. Olyan személyisége volt, hogy az emberek a legféltettebb titkaikat is elmondták neki. Elhívták az esküvőjükre. Meghívták a házukba, hogy maradjon náluk, ameddig csak akar. És mindezt tíz perccel azután, hogy először találkoztak vele.

– Tegnap este megint bombáztak – jegyezte meg Karman, miközben elhaladtak a belső asztalok között, amit a családjukkal étkező nőknek állítottak fel.

– A közelben is?

A CIA azon dolgozott, hogy távol tartsa a szaúdi gépeket ettől a környéktől, de ezt nem akarták elárulni senkinek, mert féltek, hogy kiszivárog a hír. Ez a kötéltánc Irene Kennedy asztala volt, de nem jelentett teljes biztonságot. Elég volt egy arrogáns parancsnok vagy egy értetlen pilóta, és Karman meg a működési területe egy szempillantás alatt lángoszloppá válik.

– Nem. Az átkozottak csak összevissza dobálták a bombákat, hogy eltitkolják az igazi célpontjukat.

– És mi az?

– Az a szennyvíztisztító, amit újra és újra összetapasztunk, szinte már csak nyállal meg rágógumival. Már most a történelem egyik legnagyobb kolerajárványával küzdünk, de ők azt akarják, hogy még rosszabb legyen. Ha nem tudnak megtörni a bombáikkal, akkor betegséggel és éhínséggel fognak megölni minket.

Nem csak az álcája miatt beszélt ilyen haragosan. Karman lojalitását nehéz volt behatárolni, de pontosan ettől volt sikeres a munkájában. Őszintén aggódott az országáért, és ezt az őszinteséget mindenki megérezte rajta.

– A családdal jöttél? – kérdezte a jemeni.

Nem volt nehéz kitalálni, mit akar tudni. Félt, hogy Coleman és a csapata is az országban van, és rögtön fel fognak tűnni mindenkinek. Rapp is aggódott emiatt, ezért Rijádba küldte őket. Ebben a pillanatban egy ötcsillagos szálloda úszómedencéjében lazultak, az amerikai adófizetők pénzén.

– Nem. Egyedül vagyok.

– Akkor természetesen nálam fogsz megszállni. Nem tudok nagy luxust nyújtani, de ilyesmit már úgyse nagyon találni Jemenben.

– Köszönöm. Nagyon nagylelkű vagy, barátom.

Beléptek a konyhába, ahol a rotyogó salta illata helyett a klór erős szaga csapta meg Rapp orrát.

– A sikerem nem csak abban áll, hogy remek szakács vagyok, és mindig lehet valami finomat enni nálam – közölte Karman, amikor észrevette Rapp arckifejezését. – A kolera kitörése óta minden a tisztaságon múlik. Még senki sem betegedett meg azok közül, akik nálam ettek. – Karman felemelte a hangját, és hozzátette: – És senki nem is fog, ugye?

A konyhai személyzet harsányan igyekezett megnyugtatni, hogy így lesz.

– Komolyan mondom – folytatta a jemeni, miközben átmentek egy hátsó ajtón. – Ne vegyél semmit a szádba, ami nem innen származik, különben nemsokára alul-felül ömlik majd belőled minden. És egyedül kell megbirkóznod vele. A kórházat háromszor lebombázták, mégis mindennap több száz új beteg özönlik oda. A betegektől és a haldoklóktól mozdulni sem lehet, sőt még a parkolóba is jut belőlük. Nem értem, miért. Nincs gyógyszer. Egészségügyi személyzet is alig. Nincs semmi.

Egy kis helyiségbe érkeztek, amelyet egy mennyezetről lógó csupasz villanykörte világított meg. Egy összecsukható asztal szolgált íróasztalként, mellette egy, az étteremből idehozott műanyag szék állt. A polcokon dobozok sorakoztak, rajtuk klór felirat volt arabul. Az asztalon lévő jegyzetfüzetek valószínűleg üzleti főkönyvek voltak. Egy kis cserepes növény egészítette ki a helyiség berendezését.

Rapp jelentése szerint az épületben volt még egy rejtett kamra kommunikációs felszereléssel és néhány fegyverrel, de azt nem ajánlatos gyakran használni. Ha bárki felfedezné a létezését, Karman holtteste egy órán belül az étterem egyik gerendáján lógna.

– Van itt valami, ami jobb, mint a klór – motyogta a jemeni, és kotorászni kezdett az egyik dobozban. – Alkohol.

Karman elővett egy fél üveg Jack Danielst, és töltött belőle két kávéscsészébe, majd az egyiket Rappnek nyújtotta.

– Jól sikerült a munkád? – kérdezte, továbbra is virágnyelven és arabul folytatva a társalgást. Mindenki szerette, és bízott benne a környéken, de akkor is háborús övezetben voltak. Az emberek mindig figyeltek. Mindig gyanakvóak voltak.

– Nem. Nem sikerült találkoznom a barátunkkal.

Karman csalódott arcot vágott.

– Sajnálattal hallom. Mindent elkövettem, hogy megszervezzem, de tudod, milyen kiszámíthatatlan.

Rapp bólintott, és ivott egy kortyot az italából.

– Olyan lettem, mint egy pletykás vénasszony – panaszkodott Karman. – Megpróbálok megélni ebből a szegényes étteremből, és politikáról beszélgetek a vendégekkel, akik beülnek hozzám.

Az üzenet egyértelmű volt. Karman anyagi forrásokat kér. Sajnos a washingtoni semmirekellők nem szívesen adnak.

– Valóban? Nekem úgy tűnt, jól megy az üzlet.

– Ez csak a látszat. A vendégek száma egyre fogy, és a beszélgetések egyre vadabbak. Kémek. Ármányok. Konspirációk. Egész nap ezt kell hallgatnom, és közben az eget fürkészem, hogy észrevegyem a szaúdi rakétát, ami megöl. Vagy magam mögé kell néznem, nehogy valaki hátulról leszúrjon, a zsebemben lévő pénzért.

– Az ISIS-harcosok? – kérdezte Rapp.

Karman bólintott.

– Állig fel vannak fegyverkezve, és céltalanul lődörögnek. Fiatal férfiak, tele gyűlölettel, erőszakkal és kéjvággyal. És azt hiszik, hogy az ostoba hóbortjaik mind Allah utasításai. Ha Szaíd Halabi életben van, arra számítottam, hogy az ország törvény nélküli középső része felé tereli őket. De úgy tűnik, nem érdekli, mi van velük. Az a hír járja, hogy egy sokkal kisebb csapatot gyűjt magának, magasan iskolázott, jól képzett követőkből.

Karman az ajkához emelte a csészét, és lehunyt szemmel megforgatta a korty whiskyt a szájában, mielőtt lenyelte.

– Az emberek úgy beszélnek róla, mint egy szellemről. Mintha meghalt és visszatért volna. Azt hiszik, hogy Isten szólt hozzá, és elárulta neki a titkot, amivel le lehet győzni a hitetleneket.

– És te ezt elhiszed?

– Nem. De szerintem Halabi igen. És szerintem ő nemcsak beteg elméjű, hanem nagyon okos is. Azt biztosan állíthatom, hogy az ISIS most újjáalakul. És ha ő van emögött, akkor garantálom neked, hogy nem a saját szórakoztatására csinálja. Valamin dolgozik. És nagy terve van.

Karman most is a kötetlen beszélgetés álcáját használva közölte az üzenetét: valamit tenni kell, mielőtt Halabi megerősíti a hatalmát az újrainduló dzsihadista mozgalom fölött. Sajnos nem Rappet kellett meggyőznie erről. Rapp és Kennedy rengeteg időt töltött azzal, hogy felhívja a politikusok figyelmét erre az ügyre, ám őket egyre kevésbé érdekelte.

Karman kivett egy cigarettát a dobozból, és meggyújtotta.

– Itt nincs számunkra már semmi, barátom. Nem tudom megkülönböztetni az egyik napot a másiktól. Ételt szolgálok fel. Takarítok. Kihallgatom mások beszélgetéseit. És várom a halált.