BORÍTÓSZÖVEG

Az elárvult Avdo tereken és piacokon énekelve próbál boldogulni Mardin városában, míg egy jóságos sírkőfaragó a szárnya alá nem veszi. Kitanulja a mesterséget, és megérti, hogy művészetével a halottakról gondoskodik, és egykori életükről tanúskodik. Beleszeret a gyönyörű Elifbe, aki azonban már jegyben jár, ezért a szerelmesek szökni próbálnak, de lelepleződnek, és történetük tragikus véget ér. Évtizedekkel később, immár sírkőfaragó mesterként, Avdo magányos élete ismét felfordul, amikor menedéket nyújt a rendőrök elől menekülő Reyhannak - akihez szorosabb szálak kötik, mint gondolná...

Burhan Sönmez regénye magával ragadó, eposzi történet életről, halálról, szerelemről és erőszakról. A sírkőfaragó történetén keresztül érzékletes képet nyújt Törökország múltjáról, jelenéről és bonyolult összetételű társadalmáról.

„Egész életében járta a világot, hátha valahol otthonra talál benne, s csak most értette meg, hogy igazából azt a helyet kereste, ahol meghalhat.”

Fordította
Nemes Krisztián

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Burhan Sönmez: Taş ve Gölge

İletişim Yayıncılık A.Ş., Isztambul, 2021

Copyright © Burhan Sönmez, 2021

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Nemes Krisztián, 2024

Borítókép © Irina Knyazeva/Getty Images

Szerzőfotó © Luay Albasha

ISBN 978-963-518-167-4

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Túry Melinda

Szerkesztette Greskovits Endre

A szöveget gondozta Csuhai István

Borítótervező Váraljai Viktória

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„Emberi elme előtt sokféle tudás van rejtve,

ámde a legrejtettebb mégis az emberi szív.”

HOMÉROSZI MONDÁS

(Nemes Jakab és Széll Botond fordítása)

„Szólj barátom, szólj barátom,

mondd el a mindent elnyelő éj

törvényeit, melyeket láttál!

– Ne kívánd a törvényt tudni,

mert csak ülnél nehéz könnyeket sírván!”

GILGAMES

(Zászlós Levente fordítása)

MERKEZ EFENDI TEMETŐ

Isztambul

1984

Avdo azon töprengett, milyen sírkövet faragjon a hét nevet viselő halottnak, akit ma földeltek el. Beleszívott a cigarettájába, és ivott egy kortyot a teájából. A cigarettát tartó ujjaival a levegőbe bökött, mintha csak beszélgetne valakivel, s azt mondta magában, hogy feketének kell lennie a sírkőnek, a közepén kerek lyukkal. Azoknak, akik az egyik oldalról nézik majd, látniuk kell a másik oldalon lévő ürességet. Minél tovább nézi valaki, az üresség annál nagyobb és mélyebb lesz. A halott valaha katona volt. Amikor a dersimi hadművelet közben sebesülten rátaláltak az Eufrátesz partján, nem volt eszméleténél, és nem emlékezett semmire. A katonák, akik rábukkantak, azt mondták neki, Haydarnak hívják, a zaza kurd szabadcsapatok támadása során sebesült meg, és vissza kell térnie az egységéhez. Haydar nem vesztegette az idejét: újra fegyvert fogott, és amikor a környező falvakból összeterelt zaza foglyokat csak úgy, mezítlábasan hajtani kezdték a forróságban, sűrűn odacsapott a rabokra a korbácsával. Néha megszédült, s legbelül valami ürességet érzett, mégsem támadtak kétségei, ki ő, és mit csinál. Amikor az életben maradt foglyokat kísérve megérkezett a dersimi katonai parancsnokság táborába, a rabok közül egy vak vénember felismerte a hangját. Hát te meg hogy kerülsz közéjük, kérdezte tőle az öreg, és elmesélte Haydarnak a múltját. Ugyanabból a faluból származtak. Az igazi neve nem Haydar volt, hanem Ali. Amikor a dersimi hadművelet alatt ő is menekülőre fogta, megsebesült, és összerogyott a folyóparton. A katonák látván, hogy elvesztette az emlékezetét, új múltat és új jövőt teremtettek neki: így lett belőle katona. Amint Haydar megtudta, ki is ő valójában, megszökött az egységétől, és délre, a Mezopotámiai-síkságra menekült. Ám Mezopotámia földje azt súgta neki, hogy még mindig nem lelte meg valódi önmagát. Nem vagy te sem Haydar, sem Ali, egyiküknek sem emlékszel a gyermekkorára. S ha valaki nem emlékszik a gyermekkorára, az nem ismerheti önmagát. Kinek fogsz hinni, a vak öregembernek vagy a katonáknak? Folytatta hát a vándorlást, élete végéig vándorolt. A csillagokat követte, Istenben talált menedéket, s minden könyvben a választ kereste a kérdésére. Negyven esztendőn át járta a világot, megfordult Jeruzsálemben, Kairóban, Krétán, Athénban, Rómában és Isztambulban, s mindenütt új hitet és új nevet választott magának. Amikor ma idehozták a temetőbe, koporsójára megfakult selyemszövetet terítettek, s egy papíron ott állt a halott hét neve: Ali, Haydar, İsa, Musa, Muhammet, Yunus, Adem. Élete utolsó hetét az ágyban töltötte. Amikor szomszédja fölkereste könyvekkel és borosüvegekkel teli szobájában, ő egy levelet és egy táskát bízott vendégére, hogy halála után adja át őket a sírkőfaragó Avdónak.

Mihelyst az éj leszálltával a temető elcsendesedett, és Isztambul fátyolos ködbe burkolózott, Avdo kinyitotta a borítékot.

Avdo, rád bízom a sírkövemet. Amíg éltem, sokféle vallást követtem, és sokféle nevet fölvettem. Végül hitetlen maradtam, és az igazi nevemet sem találtam meg. Téged még gyerekkorodban ismertelek meg, amikor olyan gyönyörűen énekeltél. A nevedet megőriztem magamban, Avdo, de hogy engem hogy hívtak akkoriban, arra már nem emlékszem. Te talán föl tudod idézni. Tavaly véletlenül tudtam meg, hogy itt élsz, ebben a temetőben. Hallottam, mi történt veled. Nem látogattalak meg, így is épp elég halott van körötted. Azt mondják, a te sírköveid mindig illenek a halott lelkéhez. Nekem is faragj hát egyet. Üzenje meg ez a sírkő a mindenségnek: Istennek egyetlen rossz tulajdonsága van, az, hogy nem létezik. Készítsd el így azt a követ. A költségekre és gyermekkorod dalaira emlékezve pénzt hagyok a borítékban. A táskámban megtalálod néhány holmimat is, talán hasznodra válnak majd.

Avdo sóhajtott egyet, s miután másodszor is elolvasta a levelet, rátette a borítékra. Nézte a sírkövekre rátelepedő ködöt, és azon töprengett, ma este miféle hangok érkeznek majd a sírok közül. Ködös éjszakákon olykor saját gyermekkora hangjaira lett figyelmes, máskor a halottak siránkozását hallotta. A levél olvasása közben úgy érezte, mintha mezítlábas gyermekkora figyelné a ködfátyol mögül. Néhány lépéssel arrébb úgy állt ott saját gyermekkora, akár a türelmes ciprusok. Finoman megmoccant, tett egy lépést, száraz ágak ropogtak a léptei alatt. Minden zörrenésnél megelevenedtek gyermekkorának hangjai. Nevető, éneklő, kiabáló hangok gomolyogtak elő a temető ködéből vidáman, ügyet sem vetve a halottak nyögéseire. Avdo megint érezte, hogy közelednek felé a hangok, és átjárta az öröm. Hátradőlve hallgatta az éjszakát. Emlékezett a gyermekkorára, tudta magáról, kicsoda, vagy legalábbis ismerte a saját nevét. Nem olyan volt, mint a hét nevet viselő ember. Elméje jól őrzött ládikáiban tartotta mindazt, amit az évek során megélt. A legrégebbi dallamokat is föl tudta idézni, az összes ének szövegét ott őrizte emlékezetében. Eszébe jutott az egyik, amit valaha tereken és piacokon énekelt, és segített neki élelemhez jutni. Lágyan dúdolni kezdte, halkan, hogy ne ébressze föl a lábánál heverő kutyát. Ne tékozold napjaimat, kedvesem, / Minden napunk, mint az élet, oly hosszú, / Ne taszítsd el életemet, kedvesem, / Alig egy nap ez az élet, oly hosszú. Hideg házfalak tövében ülve énekelte ezt a nótát, s amikor az asszonyok az utcára kilépve meghallották a szívszaggató éneket, odaléptek hozzá, és megsimogatták a buksiját. Kenyeret adtak neki, meleg tejet s olykor szállást is éjszakára. Örült ezeknek az alkalmaknak, s mint minden árva gyermek, menedéket keresett az asszonyok gondoskodó karjában és biztonságot nyújtó lélegzetében. Ilyenkor voltak a legszebb álmai. Arról ábrándozott, hogy saját édesanyja házában alszik, és amikor lehunyta a szemét, azt remélte, másnap reggel az álom valósággá válik. Hosszúak voltak azok az éjszakák, akár egy élet. Reggel, amikor szemét kinyitva megpillantotta a ház asszonyát, szeretettel nézett rá, és mindig elmesélte, mit álmodott az éjjel. Álmában egy öregember sírkövet faragott egy temetőben, a munka melegen tartotta, időről időre eljátszadozott a kutyájával, de neki is hiányzott az édesanyja, akit sosem ismert.

Kinek az álma volt ez? Vajon a kisfiú álmodta az öreg Avdót, vagy Avdo a kisfiút? Eszébe jutott a zavarodottság, amit a hét nevet viselő ember érezhetett, aki úgy élt le egy egész életet, hogy nem ismerte önmagát. Különös az élet, állapította meg Avdo. Kortyolt egyet a teájából. Beleszívott a cigarettájába. Ahogy a füst lassan szertefoszlott, a cigaretta végéről hamu pottyant az asztalra. Szürke volt, és könnyű. Szépnek látszott a homályos fényben. Avdo előrehajolt, ráfújt, és nézte, amint a hamu szétszóródik a levegőben. Csak most vette észre, hogy nem hallja már a gyerekzsivajt, és csönd telepedett köréje. A temető melletti aszfaltút felől sem hallotta a motorzúgást, amely máskor páncélként borult az éjszakára. Talán a sűrű köd miatt lelassítottak az autók, vagy az egész város bezárkózott a négy fal közé.

Megérkezett a zemheri,{1} a tél leghidegebb időszaka. Az év leghosszabb éjszakája volt aznap, a rádió is bemondta. Éjfélkor felszáll majd a köd, és hajnaltájban havazni kezd. Fehérben alszik majd a város, és reggel fehérben ébred fel. Ha hóvihar lesz, járhatatlanná válnak az utak, tanítási szünetet tartanak az iskolákban, a gyerekek nagy örömére. Örüljenek csak, de mi lesz az otthontalanokkal és a kóbor kutyákkal? Ők a házak és romos városfalak tövébe húzódnak, és várják, hogy a sors elhozza számukra az utolsó lélegzetet. Ha a hajléktalanoknak szerencséjük van, valaki rátalál majd megfagyott holttestükre, és elhantolják őket az árvák temetőjében, a még szerencsésebbeket talán még statisztikai adatként is megemlítik a rádióban és az újságokban. De a hóviharban megfagyott kutyákról senki nem fog beszélni, az ő tetemük a szeméttel együtt fog megrohadni. Nem könnyű megbirkózni az isztambuli téllel, a tenger felől érkező, csontig hatoló nyirkossággal. Avdónak biztos fedél volt a feje fölött, a házában tűz duruzsolt. Az ilyen éjszakákon égve hagyta a kinti lámpát, hogy világítótoronyként mutassák az utat az otthontalanoknak. Bárcsak a kutya is adna valami jelet, és vonyítana az utcán fagyoskodó társainak. De az állat elnyúlt az asztal alatt, és jóllakottan szunyókált a biztonságos világban. Jó ideje még a szőrét sem borzolta föl. Megöregedett. Mostanában legtöbbször csak feküdt, napközben bevackolta magát a ház háta mögött ásott odújába, és órák hosszat szunyókált. Étvágya sem igen volt, kedvenc pépes eledelét is csak félig ette meg.

Avdo is öreg volt már. Nem is onnan tudta ezt, hogy őszbe csavarodott a szakálla, vagy hogy megritkultak a fogai, hanem hogy könnyen fázni kezdett a háta. Keze jó erőben volt, és egész nap állva faragta a köveket. Jól megtermett testére nem lehetett panasza, de egy ideje jeges fuvallatot érzett a háta közepén. Már az őszi szelek idején megjelent, és ő decemberben inkább kerülte a hideget. Az asztal mellett álló nyílt tűzhely melegen tartotta a teát, de Avdónak már nem volt elég: amikor leült, takarót húzott a hátára.

Az első napsugarakkal kelt, napközben a ház mögötti műhelyben dolgozott, s naplementekor hagyta abba a munkát. Lesöpörte magáról a port, megmosta a kezét és az arcát, aztán kiült a tornácra az asztalhoz, megette a vacsoráját, teát ivott, és hallgatta a rádiót. A sírköveket bámulva igyekezett meglátni az új halottak lelkét, megérteni őket, rátalálni bánatuk valódi formájára, s elméjében lassan alakot öltött, miféle követ fog faragni nekik másnap reggel. Elmerengve hunyorgott, s közben álmokat szőtt magában, mintha nem volna elég hosszú az éjszaka. Ilyenkor úgy tűnt, mintha megállna az idő, és ahogy elnézte a sírokat anyaként körülölelő ciprusokat, az volt az érzése, mintha az álom tündére érkezne meg hozzá, miután ágyba fektette a környékbeli gyerekeket. Néha a temető nyugati felében álló türbe felől bagolyhuhogásra lett figyelmes, fölemelte a fejét, elnézett a messzeségbe, és azon töprengett, hány éves lehet és hol tanyázhat ez a madár. A bagoly a temetőnek nevet adó Merkez Efendi sírboltjának egyik üregében lakott, s olyan erős és éles volt a hangja, hogy aki meghallotta, azt hihette, már a türbe építésekor is itt élt a temetőben. Télen-nyáron gyakran hallatta a hangját. Sosem aludt, sosem halt meg, szárnyaival az égre függeszkedett, akár az örökkévalóságra ítélt lelkek.

Amint a köd csöndbe burkolta a várost, és az autóút zúgása is abbamaradt, Avdo arra gondolt, talán ma este is hallani fogja a bagolyhuhogást. Levette a tűzről a teáskannát, és megtöltötte a poharát. Hátáról lehúzta a takarót, a vállára terítette, aztán egy párnára dőlve elnyúlt a heverőn. Három kanál cukrot rakott a teájába, megkeverte, és a fehér sötétséget fülelte. Az éjszaka nem elnémította, csak lepárolta a hangokat. Napközben az összes hang egymásba kapaszkodott és zajjá változott, éjjel viszont minden kis nesz a maga egyszerűségében mutatkozott meg. A gyermekkor dalai, a holt lelkek sóhajai, a bagoly huhogása. A nappal káoszában ezek nem voltak jól kivehetők. Akárcsak a fájdalom és a sóvárgás. Csak az éjszakai magányban érezni igazán a tiszta fájdalmat. Olyankor a sötétségben a júdásfa mellett csobogó forrás hangja régi gyászdalokat idéz, és a rég elveszett szerelem szomorúsága szorítja össze az ember szívét. Nappal könnyű ezeket a terheket cipelni, s csak éjszaka érezni igazán, mit jelent egyedül lenni.

A holt lelkek is éjszaka érezték igazán, hogy egyedül maradtak ezen a világon, és sirámaik most lassan-lassan sodródni kezdtek a sűrű ködben. Minden reggel reménykedve ébredtek, azt gondolván, nekik kel föl a nap, s napközben a sírkövek közt járó látogatók lépéseit hallgatva ezeregy álommal vigasztalták magukat. Csak ténferegtek a világ zajában, feledve sorsot és időt. Egészen addig, amíg újra leszállt az este. Alkonyatkor, amikor a sötétség porral hinti be a gyérülő fényeket, reszketni kezdtek, és egyszerre megértették, hová kerültek. Szomorúság és félelem lett úrrá rajtuk. Kitől várhattak volna segítséget? Nem volt itt senkijük, csak a rikoltozó bagoly, a vén kutya és Avdo. Most, hogy az ég felé fordulva esdekeltek, csak ők hallhatták a hangjukat.

Avdo a sírkövek között siránkozó lelkek felé pillantott. Istenem, jajveszékeltek a lelkek, ha te nem létezel, ki adta nekünk a reményt? Istenem! Itt hagytál minket ezen az ismeretlen földön sóvárgás és reménytelenség közt hányódva.

Avdo elmosolyodott. Szegény halottak, mormolta magában.

Az ember nem dönthet arról, hová születik, de megválaszthatja, hol akar meghalni. A temető lakói ezt csak haláluk után értették meg. Miközben egy életen át kergették a vágyaikat, nem jutott idejük gondolni erre. Aztán amikor hirtelen egy föld alatti üregben találták magukat, szívszorító jajveszékelésbe kezdtek. De Avdo már tudta, hol akar meghalni. Egy egész éjszakára mély, sötét szakadékba zuhant. Évekkel ezelőtt. Akkor döntött úgy, hogy itt fog letelepedni, és itt is fog meghalni. A júdásfa alatti sír mellé magának is készített egy sírhelyet, s rá névtelen követ rakott. Avdo sima, türelmes sírkövét. Ha elérkezik a nap, befekszik majd a nő mellé, aki a szomszédos sírban vár rá. Egy nyugodt éjjelen, amikor ezüstszínű csillag suhan át az égbolton. Egy hosszú, sötét éjszakán. Istenem!

Miután Avdo ideköltözött, felújította ezt a romos házat, és a hátul berendezett műhelyében faragni kezdte a sírköveket, szép lassan megtanulta észrevenni az éjszaka hangjait. Nemcsak a holtaknak és a leveleknek, a csillagoknak is volt hangjuk. Avdo azt hitte, ezt mindenki tudja, ezért másokkal is meg akarta osztani, amit hallott. A temetői látogatók azonban csodálkoztak, amikor a holt lelkek sirámairól beszélt, lekezelő pillantásokkal méregették, és egy idő után észrevette, hogy bolondnak nézik. Végül rájött, hogy az emberek nem képesek megérteni a valóságot. A valóság olyan, mint a szerelem, először érezni kell, s csak azután lehet megérteni, így aztán elhatározta, hogy lakatot tesz a szájára. Egyedül a temetőben talált kölyökkutyával osztotta meg a gondolatait. Tíz év telt el azóta, s lassan a halál torkából megmentett állat is megtanulta olvasni az éjszaka hangjait. Együtt ettek, és szoros kötelék alakult ki kettőjük között. Amikor Avdo megbetegedett, nem gyógyszereket szedett, hanem odafeküdt a kutyához, és az állat meleg hangjaiból merített erőt a gyógyuláshoz. Mindennél jobban elszomorította, hogy a kutya így megöregedett. Mihez kezd majd nélküle? Avdo felült a heverőn, hogy láthassa az alvó állatot. Az asztal alá nyúlt, és megsimogatta a kutya nyakát.

– Nehogy meghalj nekem, Toteve – mondta neki. – Mi lesz velem, ha te meghalsz?

Még mondani akart valamit, amikor a kutya mordult egyet. Avdo elhallgatott, és figyelt. Vigasztaló volt a várakozás, de a kutya nem adott ki több hangot.

Bekapcsolta a rádiót. Egy női és egy férfi bemondó beszélgetett egymással. Szó esett a ködről, a hajójáratok törléséről és a Balkán irányából Isztambul felé tartó hófelhőkről. Azt mondták, mindenki jobban teszi, ha ma éjjel és holnap egész nap otthon marad, elhelyezkedik egy kényelmes és meleg karosszékben, és élvezi a téli hangulatot. Legjobb, ha az ember elővesz egy videokazettát vagy levesz egy könyvet a polcról, és nyugodalmasan tölti az idejét. Egy kis fehér sajt, rágcsálnivaló, az iszákosoknak némi raki. Este hallgassunk valami kellemes zenét. A keményen dolgozó isztambuliak igazán megérdemelnek ennyit. Hazánknak e nehéz napjaiban amennyire köteleségünk sokat dolgozni, éppúgy jogunk van pihenni is. A műsor első dalát a pihenést megérdemlő isztambuliaknak ajánlották. Avdo úgy érezte, az ajánlás neki is szól, és egy kicsit föltekerte a hangot. Azoknak, akik megkérdezték tőle, honnan való, általában azt felelte, hogy isztambuli, mivel Isztambulban fog meghalni. Egy látogatótól egyszer azt hallotta, hogy a város valódi gazdái a fák. Hisz még ma is élnek az oszmán hódítás előtti időkből származó bizánci ciprusok, és őrzik a temetőket. Avdo úgy érezte, ő is egyike ezeknek a fáknak.

Amint a dal véget ért, a bemondónő fölolvasta a fontosabb híreket. Négyszázharminc líra fölé emelkedett a dollár árfolyama; hét szeparatista esett fogságba az Eruh tartománybeli összecsapásokban; az Oktatási Minisztérium bejelentette, hogy mecset épül a testnevelésért felelős általános igazgatóság munkatársai számára; letartóztatták annak a bűnszövetkezetnek a tagjait, amely egy fantomcég segítségével több száz embertől csalt ki pénzt külföldi munkavállalás ígéretével; feketepiacon árulják az újévi nemzeti lottósorsolás rövid idő alatt fölvásárolt szelvényeit; a Beşiktaş–Yoncaspor mérkőzésen a vendégcsapat egyik játékosa fojtogatni kezdte a bírót, miután az fölmutatta neki a piros lapot. Először adott interjút olaszországi cellájában a terrorista Mehmet Ali Ağca, aki az isztambuli újságíró, Abdi İpekçi meggyilkolása után megszökött a börtönből, és a Vatikánban sikertelen merényletet követett el II. János Pál pápa ellen. Az interjúban Ağca török nacionalistának vallotta magát, de a kérdésre, hogy kik állnak a merénylet hátterében, nem válaszolt. A lányok és fiúk vegyes oktatásával kapcsolatos új közvéleménykutatás során a diákok több mint kilencven százaléka a koedukált tanítás mellett tette le a voksát. A hírek végeztével a férfibemondó elsütött egy obszcén viccet, és mindketten jóízűen hahotáztak. Azután tánczenét sugároztak.

Avdo a tűz fölé tartotta fázós ujjait. Ujjbegyeivel megérintette a tűzhelyen fölmelegedett téglát. Egy piszkavassal megkotorta tüzet. Fogta a teáskannát, és teletöltötte a poharát. Hányadik pohár teája volt? Minden este megivott egy kannányit egy marék cukorral, aztán szó nélkül aludni ment. Másnap nem az étel, hanem ez a cukros tea adott neki erőt, hogy estig munkálkodhasson. Ezért is mondogatta a megrendelőinek, hogy nem a mindennapi kenyérért, hanem a mindennapi teáért dolgozik.

Rápillantott a hét nevet viselő halott táskájára, amely egész este az asztalon hevert, fogta, és az ölébe vette. Erezett, fekete márványból kellene megfaragni a sírkövét, gondolta, a kő felszínén futó vékony, fehér vonalak fölidézik majd az éjszakai égbolt hullócsillagait. Az akşehiri fekete márvánnyal nehéz dolgozni, de a célnak éppen megfelel. A márvány közepére faragott kerek lyuk a pokol kútjára emlékeztet majd, a szájánál kiszélesedik, és odavonzza a tekintetet. Ama végtelen sötétség mélyén talán az emberre is a végtelen vár. Akik pedig azon töprengenek, van-e visszatérés a túlvilágról, talán arra gondolnak majd, hogy onnan soha senki nem akart visszatérni. Amiképpen az élők nem akarnak meghalni, talán a holtak sem akarnak újra feltámadni. Ha van Isten, nincs halál. De ha Isten nem létezik, a halál az egyetlen igazság. A válasz talán ott lakozik a halál kebelében, ki tudja? A hét nevet viselő halott most már a túlvilágon jár, és ott találta meg, amit egész életében keresett. Ezt kell látnia annak, aki ránéz a sírkövére.

Az elnyűtt, fekete bőrtáska itt-ott megrepedezett, és tele volt vékony karcolásokkal. Ahogy Avdo végighúzta rajta kérges ujjait, arra gondolt, biztosan a táskáról jutott eszébe a fekete márvány. A táska kétarasznyi széles volt, elülső részén zárható csattal. Avdo a mutatóujjával lenyomta a gombot, és a zár felpattant. Amint kinyitotta, egy pillanatra áporodott, dohos szag csapta meg az orrát. A táskában egy füzetet talált, belső zsebeiből pedig egy töltőtoll és egy kis fuvola került elő.

Avdo a kezébe vette a bőrkötéses kis füzetet, megforgatta, és belelapozott. A lapok széle foszladozott, a tinta elhalványult. Az utolsó oldalak üresek voltak. Csakhamar rájött, hogy egy naplót tart a kezében. A sorok itt-ott át voltak húzva, és a lapok szélén gyakran szerepeltek utólagos följegyzések. A gyenge fényben alig látszottak a hangyányi betűkkel teleírt oldalak. Ahogy szemét erőltetve találomra beleolvasott, a köd felől egyszerre valami reccsenő hangra lett figyelmes. Fölemelte a fejét, és belebámult a tejfehér ürességbe.

Mi lehetett ez? A nyughatatlanul suttogó lelkek vagy gyermekkorának zabolátlan fantáziái? Vagy talán egy ősöreg bizánci cédrus ága törött le, hogy évszázadok után éppen most essen rá egy frissen hantolt sírra? Avdo fülelt, de csak a kútból csobogó víz hangját hallotta. A kútról nem szabad elfeledkeznie. Ha reggel fagyni fog, könnyen elrepedhet a cső. Elalvás előtt el kell zárnia a fővezetéket, és ha ilyen marad az idő, jobb, ha néhány napig ki sem nyitja újra. A kútnak is jót tesz, ha egész évben csobogó vizét egy kis időre elzárják. Neki is joga van a pihenéshez. „Hiszen ő is isztambuli” – mondta magában Avdo, és nagy komolyan a rádióra nézett, mintha a bemondók hallhatnák a hangját.

A kút csobogása egy pillanatra abbamaradt, aztán újra folyni kezdett a víz. Vagy egy állat iszkolt el a vízsugár alatt, ami ebben az időben nem tűnt valószínűnek, vagy valaki ivott a kútból.

Toteve fölébredt, és fejét felszegve morrant egyet-kettőt. Ha ilyen mélyen aludt, Toteve sosem kelt föl ok nélkül. Valaki volt a kútnál.

Avdo kikapcsolta a rádiót. Várt egy darabig, hátha meghall valamit, aztán elkiáltotta magát.

– Hé! Ki van ott?

Nem érkezett válasz.

Avdo visszacsúsztatta a naplót a táskába. Tudta már, hogy amíg nem olvassa el, mi áll benne, nem fogja tudni megfaragni a hét nevet viselő halott sírkövét. Talán sem a fekete márvány, sem a pokol kútja nem való ide, lehet, hogy valami egész más kőre lesz szükség. Nem kellett vele sietnie. Szép komótosan végigböngészi a naplót, aztán a hosszú éjszakákon alakot ölt benne a gondolat, s végül maga a sírkő.

Toteve négy lábra állt, és fogát kivillantva éles hangon ugatni kezdett. Avdo az állat nyakára tette a kezét.

– Jól van, nyughass – mondta neki. – Talán valaki hajlékot keres éjszakára.

Akárki állt is ott a ködben, Avdo szeretett volna segíteni neki. Újra odakiáltott.

– Hé! Te ott, a kútnál! Nem látlak, de tudom, hogy ott vagy. Gyere csak ide, még a végén megfagysz ebben a hidegben. Nem bánt a kutyám. Gyere ide a tűzhöz!

Megint tisztán hallotta a vízcsobogást a ciprusok közül. Csillagtalan, hold nélküli, szélcsendes éjszakákon, amikor madárhang sem szólt, egyedül a kút volt a temető gazdája. Néha, amikor egészen sűrűvé vált a köd, a vízcsobogás az idő fölött is átvette az uralmat, és még a halált is feledtette a temető közepén. Amikor Avdo újabb reccsenést hallott, kinyitotta a dohányszelencéjét, és sodort két cigarettát. Az egyiket a parázs közé dugta, és meggyújtotta. Mélyet szippantott belőle.

– Gyere csak, van cigarettám is. Neked is tekertem egyet.

Továbbra se szólt senki, és Avdo már-már arra gondolt, talán mégiscsak tévedett.

Vagy sírrablók lennének? Tavaly óta rendszeresen kincskeresők bukkantak föl a temetőben, és kezükben fura térképekkel ismeretlen sírokat dúltak fel. A dzsámi imámja néhányukat nyakon csípte, de az elszántabbak visszatértek, és műanyag ásóval, sőt néha puszta kézzel kezdték túrni a földet, hogy ne csapjanak zajt. Amikor a környéken elterjedt, hogy egyes sírokból aranykelyhek és régi pénzérmék kerültek elő, még többen érkeztek. Az utóbbi időkben aztán kinézték maguknak a kutat. Azt beszélték, hogy egy keresztény szent építtette még az oszmán idők előtt, a vizét az apostolok áldották meg, s a régi írásokkal teli márványok alatt smaragdok és más értékes drágakövek rejtőznek. Avdo is sokszor hallotta ezeket a pletykákat. Két hónappal ezelőtt, egy holdtalan éjjelen Toteve ugatása űzte el a tolvajokat a kút mellől, Avdo pedig úgy kiabált utánuk, ahogy a torkán kifért.

Vajon visszatértek volna?

Amint Avdo fölegyenesedett, halovány árnyék rajzolódott ki előtte a ködben. Nem is élőre hasonlított, inkább egy halottra, aki ezeregy akadályt legyőzve valahogy kikelt a sírjából, s most alig állt a lábán. Lepelszerű ruhái a térde alá lógtak, karja hosszú csontként himbálózott teste két oldalán. Fiatal lány volt, fél lába meztelen és mindene csupa sár. Sántikált, haja összekuszálódott, ajka fölrepedt.

A lány tett még néhány lépést, aztán megállt. Félrebillentett fejjel várakozott. Talán szégyellte, hogy hívatlanul érkezett, vagy egyszerűen csak nem maradt több ereje, hogy továbbmenjen. Avdo odament hozzá, és a lány vállára terítette a takaróját. Belekarolt, megemelte a könnyű testet, és óvatosan, mintha sebesült volna, lassú léptekkel a tornáchoz vitte. Leültette a heverőre. Lehúzta róla fél pár cipőjét. Kerített egy rongyot, odaguggolt elé, és lemosta a bokáját meg a csuklóját. A lába egészen elgémberedett a fagytól. Amikor Avdo dörzsölni kezdte, hogy egy kicsit átmelegedjen, a lány meg sem érezte a férfi vastag, kérges ujjainak érintését. Mióta kószálhat ebben hidegben? Egy hang sem hagyta el az ajkát, csak összefont karral ült, és remegett.

– Ez így nem lesz jó – szólalt meg Avdo, és karjánál fogva megpróbálta fölsegíteni a lányt, de az meg sem mozdult, csak élettelen tekintettel nézett maga elé.

Avdo végül egy mozdulattal az ölébe vette, és bevitte a házba. A szoba egyik felében egy ágy, azzal szemben hosszú kerevet állt. A lányt az ágyba fektette, és betakarta egy paplannal. Magához vette az ágy lábánál lévő törülközőt, és újra kiment a tornácra. Fogta a teáskanna melletti forró téglát, és belecsavarta a törülközőbe. Még két rétegen át is érezni lehetett a melegét. Visszament a szobába, fölemelte a paplant, a becsavart téglát a lány térde alá rakta, és újra betakarta.

– Ha hideg van, mindig ráteszem a tűzre ezt a téglát, aztán berakom az ágyamba. Reggelig tartja a meleget.

Avdo az ajtóval szemközti sarokban álló kályhához lépett. Széles, duplaajtós sparhelt volt, rakott rá némi aprófát, és a parázs újra lángra kapott.

– Mindjárt olyan meleg lesz, mint egy hamamban.

Fölvett egy lábost a földről, és föltette a tűzhelyre. Avdo itt főzött magának. A falra szerelt polcokon poharak, tányérok és edények álltak. Oldalt, egy láda tetején kis élelmiszeres zsákok sorakoztak. Avdo levett egy kanalat a polcról, aztán kinyitotta a lábast, és belenézett.

– Ma este főztem. Tarhanaleves. Átmelegít. Ha fázom, mindig levest eszem, az lelket önt belém. Neked is erőt ad. Bár előbb jöttél volna, és nem ácsorogtál volna annyit a hidegben…

Avdo megnézte a tüzet a kályhában, és a piszkavassal fölpiszkálta a parazsat. Amikor visszanézett, a lány már oldalt fordult az ágyban, magzatpózba kucorodott, és a téglát a hasa elé rakta. Ezek szerint a hasának nagyobb szüksége van a melegre, mint a csupasz lábának. A szobát fürkészte. Sorban végignézte a falra akasztott fényképeket, a sarokban álló ládát, a polcokon álló konyhai eszközöket. Óriási szeme volt, de az is lehet, hogy csak lesoványodott arca miatt tűnt olyan hatalmasnak. Szipogott, és halkan köhécselni kezdett.

– Jól vagy? – kérdezte Avdo.

– Igen – felelte a lány élettelen hangon.

– Hamarosan jobban leszel. Csak egyél, és pihenj. A hangod is erősebb lesz. Az én levesem sokakat életre keltett már. Kóstold csak meg…

Avdo segített neki fölülni, finoman a falhoz döntötte, és párnát rakott a háta mögé. A sparhelthez lépve belekukkantott a lábasba, aztán levest szedett egy tányérba, és leült az ágy szélére. A tányért a saját kezében tartotta, a kanalat pedig odanyújtotta a lánynak, de ő kiejtette a kezéből.

Avdo sok hajléktalant vendégül látott már a házában, de még sosem találkozott ennyire gyönge és beteg teremtéssel.

– Mikor ettél utoljára? – kérdezte.

– Nem számoltam a napokat – nézett rá vissza a lány.

Avdo fölvette a kanalat, merített egyet a levesből, és odatartotta a lány szájához. A leves egyik fele lecsorgott a torkán, a másik fele kifolyt a szájából. Avdo megtörölte.

Most kevesebbet rakott a kanálba, és lassabban tartotta oda a szájához.

– Na látod, megy ez.

Néhány kanál leves után a lány arca nyugodtabbá vált, bőre is fölmelegedett. Ha rendesen eszik és pihen, egy-két nap alatt erőre kap, és lábra áll. De ahhoz, hogy a nyakán éktelenkedő lila foltok és a karján lévő vágások meggyógyuljanak, több idő kell. És amilyen mély sebek, lehet, hogy utána is nyomuk marad.

– Mikor feküdtél utoljára meleg ágyban?

– Nem számoltam a heteket – felelte a lány, de ezúttal nem nézett föl.

Avdo furcsán felkacagott. Amikor a lány csodálkozva rápillantott, Avdo újra összeszedte a komolyságát.

– Így szoktam nevetni – jegyezte meg. – Ne törődj vele.

A lány elfordította az arcát.

Avdo merített egy újabb kanál levest.

Az élet veleje: egy kanál leves, egy duruzsoló kályha, egy puha ágy. Az utcán éhezőknek mindössze ennyi volt az álmuk, mégis túl soknak bizonyult számukra. Céltalanul kószáltak, nem sokat álmodtak, sok sebet szereztek. Az álmaikat elmondták, a sebeikről nem kérdezték egymást. Avdo sem kérdezte a lányt. Most a forró leves volt a legértékesebb, jó fűszeres és zsíros.

– Ízlik a levesem?

– Igen.

– Edd meg, és adok még egy csészével.

A lány légzése egyenletessé vált. A homlokához nyúlt, és megigazította a haját. Talán a második tányérnál már a kanalat is meg tudja tartani.

– Itt senki sem bánthat – mondta Avdo. – Hallod? Te nem ismersz engem, egyszer csak idetévedtél a sötétben, de ezen a környéken mindenki tudja, ki vagyok, és megbízik bennem. Te is bízz bennem. Ha megetted a levest, aludj. Én majd a heverőre fekszem. Ha bármire szükséged lenne, csak szólj.

A lány bólintott. Lehet, hogy nem bízott benne, csak úgy érezte, ezzel a meggyötört testtel rosszabb dolog már úgysem történhet.

– Kérek egy kis vizet – szólalt meg a lány, miközben megpróbált felegyenesedni.

– Maradj csak, majd én hozok – felelte Avdo, és töltött egy pohárral a láda tetején álló vizeskancsóból. – Azért rakom a kályha közelébe a kancsót, hogy ne legyen túl hideg a víz. Langyos, nyugodtan ihatod.

A lány nagy nehezen, apró kortyokban kiitta a pohár felét, aztán finoman eltolta Avdo kezét.

– Köszönöm.

– Visszatérhetünk a leveshez.

– Tartok egy kis szünetet, ha nem baj. Fáraszt az evés ennyi éhezés után.

– Rendben, akkor pihenj egy kicsit.

Avdo megigazította a párnát a lány háta mögött, és segített neki fölülni.

– Az én nevem Avdo – mondta, és anélkül hogy választ várt volna, hozzátette: – Csináltam teát, odakinn van a tűzön. Hozzak egy csészével?

– Köszönöm.

– Ez itt Toteve – mutatott Avdo a kályha mellett elnyúló kutyára, miközben elindult a konyha felé. – Folyton alszik, csak akkor ébred föl, ha idegen szagot érez. Látod? Téged hamar elfogadott.

Nagy, füles bögrét vett le a polcról, belerakott egy teáskanalat, és vigyázva, hogy ne zavarja föl a kutyát, kinyitotta a bejárati ajtót. Épp kilépett, amikor meghallotta a lány suttogó hangját.

– Reyhan.

Avdo megállt, és egyenesen a lány szemébe nézett, amely most még hatalmasabbnak tűnt. Odakint a kút vize finoman csobogott a fehér márványra, vigasztaló álomba ringatva a nyughatatlan holtakat. Fagyos levegő szökött a szobába a nyitott ajtón át. Avdo máskor egész este szenvedett tőle, de most jólesett neki a hideg.

– Aha, szóval Reyhan.

A tűzhelyen még pislákolt a parázs. Avdo megállt a tornácon, és ahogy gyerekkora óta sokszor, most is beszélni kezdett a tűzhöz. Mondd csak, szólította meg a tüzet, tényleg olyan hosszú az öregek múltja és a fiatalok jövője? Hát mi lett a fiatalok jövőjével? Én az idő fonalába kapaszkodva értem meg az öregkort, de ezeknek a gyerekeknek a jelenük és a jövőjük is bizonytalan. Amíg élnek, olyanok, akár a halottak, az idő fonala kicsúszik a kezük közül, s hamarosan többen lesznek ebben a temetőben, mint az idősek.

Avdo megérintette a teáskannát, hogy ellenőrizze, elég meleg-e már, aztán teletöltötte a csészét, és rakott bele három kanál cukrot is. Megkeverte, aztán hozzátett még egy kanállal. A lánynak szüksége lesz rá.

Mire visszatért a szobába, a lány elaludt. Feje oldalra billent, a paplant tartó ujjai elernyedtek. Mélyeket lélegzett. Ajka jobb oldalán vér szivárgott egy sebből. Avdo lerakta a csészét, odalépett hozzá, és a törülközővel letörölte a vért a szájáról. A lánynak a szempillája sem rezzent. Avdo megigazította a párnáját, és finoman elrendezte a feje alatt. Homlokából elsimította a hajtincseket, aztán a két karját a teste mellé helyezte, a meleg téglát visszarakta a térde alá, és mindenütt gondosan betakargatta.

Már éjfél felé járt. Avdo kiment, és kiöntötte a tea maradékát. Földet szórt a tűzre, magához vette az asztalon heverő táskát, és visszament a házba. Paplant terített a kerevetre, eloltotta a lámpát, és ruhástul elnyúlt az ágyon. A kályhában égő tűz fénye kiszűrődött a sparhelt apró lyukain át, és villogva tükröződött a mennyezeten. Avdo hallgatta a szoba neszeit, és boldognak érezte magát. A tűz ropogása, a kályha mellett fekvő Toteve szuszogása, a szemben lévő ágyon álomba szenderült lány nyugodt lélegzete. A plafonról visszaverődő fényfoltok megannyi csillagként pislákoltak a szoba égboltján. Az egyik felén épp elkezdődött az éjszaka, a másikon már közeledett a hajnal.

Avdo magára húzta a paplant, és a lány lélegzését hallgatva elaludt.

Amíg aludtak, a kút csobogó hangja hétszer járta körbe a temetőt. A tenger felől érkező szél végigborzolta a magas ciprusok ágait. A temető legmélyén mocorogni kezdtek a téli álomba szenderült férgek. Az utolsó madarak a cseréptetők réseibe húzódtak. A kéményekből egyre vékonyabb füstcsíkok szálltak az ég felé, és a köveket belepte a dér. Ahogy az éjszakai égbolt lassan-lassan alább ereszkedett, a temető, a temetőt körülölelő város, a várost körülölelő tenger először kékből fehérré, majd fehérből feketévé változott. Amikor a kályhában égő tűz is fekete üszökké vált, Toteve fölemelte a fejét, és körbenézett.

Amint a kutya morogni kezdett, Avdo kinyitotta a szemét. Felült, és gyors pillantást vetett az ágyra. A lány aludt. A kinti lámpa beszűrődő fényében olyan volt az arca, akár egy sápadt kisgyereké.

– Csönd legyen, Toteve! – szólalt meg Avdo. – Fölébreszted a lányt.

A kutya azonban nem fogadott szót, és tovább morgott.

Avdo felhúzta a cipőjét, és kiment a tornácra. Toteve követte.

A köd megritkult. Már a kutat is látni lehetett. A kút hangjára fülelve Avdónak hirtelen eszébe jutott, hogy este elfelejtette elzárni a vizet. Magában mormogva a ház oldalához ment, fölemelte a vízakna fedelét, és elzárta a főcsapot. Aztán visszaballagott a tornácra.

– Látod, Toteve? Sehol senki.

Távolról, a tenger felől kutyaugatás hallatszott. Toteve megint morogni kezdett.

– Szóval így állunk? Azért ébresztettél fel, mert egy barátod ugat?

Toteve is ugatott néhányat. Messziről ugyanaz a kutyaugatás felelt.

– No, jól van már, elég, fölébred a lány.

Ekkor a küszöbről a lány hangja hallatszott.

– Jönnek.

– Mi? – nézett rá Avdo csodálkozva. – Hideg van idekinn, gyorsan bújj vissza az ágyba.

Betessékelte a szobába, és visszaültette az ágyra. Aztán rájött, hogy a lány ezúttal nem a hidegtől, hanem a félelemtől reszket.

– Miért keltél ki az ágyból? Pihenned kell.

– Jönnek, ez az ő kutyájuk, megtalálták a nyomomat – felelte a lány.

– Kik jönnek?

– Katonák, rendőrök…

A lány ajka remegett, szeme megtelt könnyel.

Avdo egy darabig nem tudta, mit mondjon.

– De miért? Loptál? Vagy megöltél valakit?

– Semmi ilyesmit nem tettem.

– Akkor mit akarnak tőled?

– Keresnek valakit, akit nem ismerek, olyanokat kérdeznek, amikre nem tudok válaszolni.

Avdo felvázolta magában a lehetőségeket, és úgy döntött, az lesz a legjobb, ha megpróbálja megnyugtatni a lányt.

– Reyhan – szólította először a nevén a vendégét –, nem kell rögtön kétségbeesned. A törvényeket be kell tartani. Ha valami rosszat tettél, legfeljebb börtönbe kerülsz. Ott sem rosszabb az élet, mint idekint.

– Nem bírom tovább.

– Ha valóban ők jönnek érted, a törvény emberei, ahogy mondod, nem tesznek veled semmi rosszat.

– Nem kapnak el élve.

– Mitől félsz ennyire?

– Inkább meghalok…

– Várj egy kicsikét, próbálj megnyugodni.

– Napokon, heteken át fogva tartottak. Amikor tegnap leszállt a köd, sikerült megszöknöm. Hát eddig tartott.

– Majd én beszélek velük, keresek valami megoldást.

– Hol találok kést? – állt föl Reyhan, és a konyha felé indult.

– Miféle kést? – kérdezte Avdo, és a vállánál fogva visszaültette a lányt az ágyra.

– Adj nekem egy kést.

– Mit árthatsz nekik egy késsel?

– Fölvágom az ereim. Adj egy kést.

– Hogy jut ilyesmi eszedbe?

– Nem kapnak el élve.

– Az is lehet, hogy tévedsz, és senki sincs a nyomodban. Csak valami kóbor kutya ugat a távolban.

– Ez az ő vérebük hangja, és egyre közelebb érnek.

Mindketten elhallgattak, és a kintről érkező hangokat fülelték. A kutyaugatás már a temetőből hallatszott, ott tekergett a lány szagát viselő fák meg sírkövek között, és feléjük közeledett.

– Nem ismerlek téged, lányom – szólalt meg Avdo –, de segítek neked. Menekülj tovább. Bárki jön is ide, föltartom őket egy darabig, és ezzel időt nyerünk.

– Úgyis utolérnek.

– Vágj át a temető melletti aszfaltúton, és rejtőzz el a régi városfalak között. Senki sem talál rád az alagutakban.

– A kutya megérzi a szagomat. Ilyen állapotban nem jutok messze. Adj egy kést.

Reyhan újra megpróbált fölállni, hogy elinduljon a konyha felé. Avdo a vállára tette a kezét.

– Várj. Hadd gondolkozzam egy kicsit.

Reyhan reményszegetten megállt. Lenyalta a sós könnycseppeket az ajka széléről, és ujjaival letörölte a vért az újra fölszakadt sebről.

– Avdo… Avdo… – szólalt meg remegő hangon.

Avdo hunyorgott, és gondolataiba mélyedve töprengett, mit tegyenek. Észre sem vette, hogy Reyhan kétszer is a nevén szólította.

– Igen, talán ez a legjobb megoldás… – mormogta magában.

– Avdo – mondta megint a lány. – Tudtam, hogy itt talállak.

– Tudtad? Ezt meg hogy érted?

– Jártam már ebben a temetőben. Elif sírjánál. A júdásfa alatt nyugvó Elif sírjánál. Már korábban is hallottam rólad, de akkor láttalak először.

– Elif? – hunyorgott a lányra Avdo.

– Muszáj volt idejönnöm – mondta Reyhan. – Nem volt más választásom, különben nem zavartam volna meg a nyugalmadat.

– Honnan ismered Elifet?

– A nagynéném.

Avdo mondani akart valamit, de alig mozdult a nyelve. A távoli múltból fölbukkanó, rég elfeledettnek hitt nevek és arcok keringtek a tudatában.

– Ha Elif a nagynénéd… – Nem folytatta.

– Igazat beszélek.

– Az édesanyád… igen, emlékszem rá.

– Senkim nem maradt ebben a városban.

– Értem. Jól tetted, hogy megkerestél, de…

– Nem tehettem mást.

A beszélgetést Toteve szakította félbe. Vadul, acsarkodva ugatott az ajtó előtt.

Reyhan sírva fakadt, és belekapaszkodott Avdo karjába.

– Akárhogy is, ne adj át nekik élve, könyörögve kérlek.

Avdo a tenyerébe vette a lány kezét, és határozott hangon így szólt:

– Már közel járnak, nincs időnk beszélgetni. Elrejtelek hátul.

– Elrejtesz? Hogyan?

– Van ott egy jó hely, gyerünk.

– A kutya megtalálja a szagomat.

– Nem találja meg, hidd el.

– Hogyan?

– Gyere, megmutatom. Gyorsan.

Reyhannak elcsuklott a hangja.

– De adj egy kést. Arra az esetre, ha mégis megtalálnak.

– Egyetlen feltétellel. Ha nyugodt maradsz, és azt teszed, amit mondok.

– Rendben.

Avdo levett egy kenyérvágó kést a polcról, és Reyhan tenyerébe rakta. Aztán kezét rákulcsolta a lány vékony ujjaira.

– Ígérd meg nekem, hogy az utolsó pillanatig vársz, és addig nem használod. Rendben?

– Jól van, megígérem – felelte Reyhan véreres szemmel.

Avdo Reyhan hátára terítette a takarót, aztán ölbe vette a lányt, és sietős léptekkel kiment a házból. Eloltotta a lámpát a tornácon, aztán a ház háta mögé igyekezve fojtott hangon odaszólt a kutyának.

– Toteve, gyere ide! Toteve!

A faragásra váró márványtáblák és félig kész sírkövek között elment a műhelye mellett, ahol egész nap dolgozni szokott, aztán újabb tíz lépéssel előrébb megállt egy nem túl magas bucka mellett, és rámutatott a bucka oldalába vájt nyílásra.

– Ez Toteve kuckója. Olyan szűk, hogy csak egy kutya fér el benne. De te vékony vagy, be tudsz mászni.

Reyhan kétkedve pillantott rá.

– Itt megtalálnak.

– Nem – felelte Avdo. – Amint bent vagy, Totevét ide ültetem a bejárat elé. Azt fogják hinni, hogy a kutyájuk csak Toteve miatt jött ide. Neked nincs más dolgod, mint néma csendben várni odabenn.

– Nagyon szűk?

– Hátul elkanyarodik, ne aggódj, kettőtöknek is elég mély.

– Jól van, nincs más megoldás.

– Gyerünk, gyorsan.

Reyhan összekucorodott a földön, két lábát bedugta a nyílásba, és először négykézláb mászva, aztán a földön kúszva lassan betuszkolta magát az üregbe.

– Avdo – szólalt meg, amikor már csak a feje és a kezében tartott kés látszott ki a nyílásból. – Mondanom kell valamit.

– Majd utána elmondod. Erre most nincs idő.

– El kell mondanom. Ha történik valami.

– Eliffel kapcsolatban?

– Nem, magammal kapcsolatban.

– Hallgatlak.

– Azt hiszem… – kezdett bele Reyhan, és egy pillanatig tétovázott. – Azt hiszem, terhes vagyok.

Avdo keze megállt a levegőben, és hunyorogva nézett a lányra. Nem tudta eldönteni, mondjon-e valamit. Végül megsimogatta Reyhan haját, és a vállánál fogva csendesen beljebb tolta. Aztán csak nézte, amint könnyes szeme eltűnik a lyuk sötétjében.

A nyakánál fogva odahúzta magához a mögötte várakozó kutyát.

– Na, fiam – mondta neki –, most rajtad a sor, nyomás befelé.

Toteve jól begyakorolt mozdulattal elhelyezkedett az üreg bejáratában, aztán előrenyújtotta mellső lábait, és elégedetten kilógatta hosszú nyelvét.

– Remek, remek – mondta Avdo. – Itt várj, föl ne kelj a helyedről!

Zsebéből egy marék szárított húst vett elő, amit még a késsel együtt vett magához, és odaszórta az állat elé.

Szállingózni kezdett a hó. Még napfelkelte előtt minden csupa fehér lesz.

Avdo visszament a házba, és bereteszelte az ajtót. Rendbe tette a kanapét, elrakta a paplant. Levette a pulóverét és a nadrágját, aztán hosszú szárú alsónadrágban és trikóban bebújt az ágyba. A meleg téglát a hasára helyezte, ahogy a lány is korábban.

A kút halk csobogását, amely alkonyat óta körülölelte a temetőt, most, az éjszaka végén, ahogy lassan eloszlott a köd, kutyaugatás és hangos kiáltások váltották föl. Lépésről lépésre egyre közelebb kerültek. Zseblámpákkal bevilágítottak a fák ágai közé, és átkutattak minden sírt, ahol a kutyájuk megállt.

– Parancsnok úr! Van itt egy viskó, amolyan házféleség – hallatszott odakintről egy izgatott kiáltás.

– Engedd el a kutyát! – csattant a válasz. – Két ember menjen hátra!

A kutya először a kúthoz szaladt, megkerülte, aztán határozott lépésekkel a ház felé vette az irányt. Felment a tornácra, megszaglászta a heverőt, és jobbra-balra tekergette a nyakát. Végül megállt az ajtó előtt, és orrát a küszöbre nyomta. Avdo is tisztán hallotta az ajtó mögül az állat nyirkos, szapora zihálását. De Avdo egyelőre nem mozdult, csak türelmesen várt, szorosan markolva a paplan szélét. Milyen rég nem érzett ilyen félelmet. Talán jobban tette volna, ha ő is magához vesz egy kést.

Valaki berúgta az ajtót, a retesz leszakadt, és az ajtó nekivágódott a falnak.

– Mi folyik itt? – pattant föl az ágyból Avdo, aztán a puskákat és revolvereket látva megdermedt a zseblámpák fényében.

– Fel a kezekkel!

– Maradjon ott!

– Ne mozduljon!

– Jól van, rendben, nem mozdulok.

Fölkapcsolták a villanyt, és gyorsan átkutatták a szobát.

– Ki van abban a hátsó szobában?

– Senki. Fürdőszoba.

– Nézzétek meg!

A fürdő ajtaja gyorsan kinyílt és becsukódott. Benéztek az ágy alá és a ládába. Feltúrták a kanapé végében összehajtott ágyneműt.

Több mint tízen voltak. A többségük katonai egyenruhát viselt, de három civilruhás is akadt közöttük. A katonáknál puska, a civilek kezében revolver. Ez utóbbiak egyikét szólították „parancsnok úrnak”. Rendőr lehetett, vagy a titkosszolgálatnál dolgozott.

A parancsnok kiment a tornácra, megnézte a heverőt, a tűzhelyet, az asztalt. Aztán látva, hogy a kutya még mindig odabent szaglászik, visszament a házba, és odalépett a sarokban álló nagy ládához. Végignézett az emberei által szanaszét szórt élelmiszeres zsákokon meg az összetört kancsón és teáscsészén, aztán lehajolt, és fölvett egy kis üvegdarabot.

– Ez egy teáscsésze volt? – kérdezte, és fejét félrebillentve Avdót fürkészte.

– Igen.

– De tele volt, igaz? Itt minden úszik a teában.

Avdo egy pillanatig nem tudta, mit mondjon. Lenézett a földre, de semmi sem jutott eszébe.

– Igen – felelte végül.

– Parancsnok úrnak szólíts, ha velem beszélsz.

– Igen, parancsnok úr.

– A többiek Kobra parancsnoknak hívnak. Jobb lesz, ha megjegyzed.

– Értettem, parancsnok úr.

– Ezek szerint megtöltöttél egy teáscsészét, és itt hagytad, jól értem?

– Kitöltöttem, ami a kanna alján maradt, de túl keserű volt, és meggondoltam magam. Amúgy is sok teát ittam az este.

A parancsnok megpödörte vörösbe hajló bajuszát, s közben lábával végigkotorta a földön heverő üvegszilánkokat.

– A kinti asztalon is láttam egy csészét. Hányan voltak itt az éjjel?

Avdo nem számított erre a kérdésre. Igyekezett valami hihető választ adni.

– Néha benéznek hozzám hajléktalanok, és kérnek egy kis kenyeret. Tegnap este is itt járt az egyikük, ivott egy teát, és elment.

– Elment? Ilyen hidegben? Amikor odabent kályha, kint meg tűzhely van?

– Sosem lehet tudni, mit miért csinálnak, parancsnok úr, folyton jönnek-mennek. Talán várta őt a cimborája a városfalaknál. Rendszerint ott tanyáznak, az aszfaltút túloldalán. Gyakran átjárnak ide.

Avdo közben felhúzta a nadrágját, és belebújt a cipőjébe.

– Van itt egy mosatlan tányér – jegyezte meg a parancsnok.

– Leves volt benne.

– Nem láttam másik tányért. Tán nem adtál levest a vendégednek?

– Adtam. Ez az ő tányérja. Én még azelőtt ettem, hogy megérkezett volna, és azt a tányért már elmostam.

– Szóval ez a valaki evett egy jót, megitta a teáját, és elment.

– Vitt egy kis kenyeret is.

– Ki volt ez az ember?

– Nem tudom. Nem mondják meg a nevüket. Vagy ha mondják is, én hamar elfelejtem.

A parancsnok keményen megragadta Avdo karját.

– Többet nem felejted el! – sziszegte összeszorított foggal. – Ha kérdezek valamit, emlékezni fogsz a válaszra!

– Így lesz.

– Megértetted?

– Megértettem.

– Hogy hívnak engem?

– Kobra parancsnok úr.

– Na látod, emlékszel te mindenre.

– Igenis, parancsnok úr.

– Téged hogy hívnak?

– Avdo.

– Avdo, még egyszer kérdem: ki járt itt tegnap este?

– A többiek Csórónak hívják, parancsnok úr, soha nem mondta meg az igazi nevét. Mindenki így ismeri a környéken. Ha tudnám a nevét, miért ne mondanám meg?

– És ki ez a Csóró?

– Az egyik hajléktalan azok közül, akik a régi városfalaknál tanyáznak.

– Gyakran jár ide?

– Ő is, mások is. Mindenki ismeri a házamat.

– Háznak nevezed ezt a viskót?

– Szerény kis hajlék…

– Járt itt más is ma éjjel?

Az ajtóban megjelent egy katona.

– Parancsnok úr! Lajhár szimatot kapott hátul.

Lajhár a kutyájuk volt. Miután odabenn minden apró kis tárgyat, terítőt, edényt végigszaglászott, a földet szimatolva kisurrant, és a tornácról leszaladva hátrafelé poroszkált a ház oldala mellett. Ahogy éjszaka ügyet sem vetett a sűrű ködre, most sem zavarta különösebben a szállingózó hó.

– Gyerünk – bökte meg Avdo karját a parancsnok. – Megyek utánad.

Avdo belebújt a kabátjába, és kiment.

Lajhárt követve a katonák, a civilruhások, Avdo és végül a parancsnok libasorban elhaladtak a ház mellett, végig a sírkövek között, és végül a műhelyt elhagyva megérkeztek a temető legsötétebb helyére. Amikor Lajhár megtorpant, mindannyian megálltak. Maguk elé tartották a zseblámpájukat.

Lajhár az üregtől néhány méterre megmerevedve az odú nyílásában fekvő Totevét bámulta.

Toteve, akár egy faragott kőszobor, nyugodt pillantásokkal nézett végig a társaságon, és igyekezett kifürkészni Lajhár szándékait. Aztán mindkét kutya kivillantotta a fogát, és fenyegető morgásokkal egymást méregették. Nem kell hozzá sok idő, és az egyre sűrűbb hóesésben Toteve szürkés fejét és Lajhár fahéjszínű szőrét is belepi a hó. De Lajhár nem várt tovább, a földet szimatolva közelebb ment az üreghez, aztán Totevétől egylépésnyire újra megállt.

– Ostoba jószág! – kiáltott a parancsnok. – Csak ennek a rühes kutyának a szagát érezted? Ezért hoztál ide minket?

A pillanatnyi patthelyzetben bagolyhuhogás hallatszott a távolból. Avdo megfordult, és a türbe felé nézett. Ott van hát a sötétség fenséges ura, és fátyolos énekével oltalmába vette az éjszakát. Nem csobogott már a kút, a sírok földjét lassan betakarta a hó. A temető északi felében álló házikó keserű némaságba burkolózott. Most már a ház is a bagoly birtoka volt. Hosszú éjjelek, évszakok és korok bújtak meg szárnyai alatt. Az idő nyomai foltok voltak a tollazatán. Sem az élők, sem a holtak nem bírtak már befolyással erre az időre. Ő már akkor itt volt, amikor még senki nem létezett, és akkor is itt lesz, amikor mindenki eltűnik. Hosszan, gyászosan huhogott, hangja ott csüngött az égbolt fehér szövedékén.

Lajhár előrenyújtotta a nyakát, és idegesen morgott. Jobb hátsó lábával a vékonyka hóréteget kaparta. Egyszerre tűnt tétovának és támadásra késznek. Farkát fölfelé szegezte, a földre csorgott a nyála. Megint a havat kezdte kaparni. A veszélyt érző Toteve nem várt tovább. Vad ugatással előrelendült a mellső lábaira. Ahogy az üregből előtűnt hatalmas teste, villámsebesen harapott is egyet, és szemfogait belevájta a tehetetlen Lajhár orrába. Azután megkerülte vetélytársát, és korához képest meglepő fürgeséggel hol jobbról, hol balról támadt rá, miközben az álla alatt és a nyakán is sikerült megharapnia. Végül elüldözte az üreg szájától. Lajhár csendben visszavonulót fújt, hátat fordított Totevének, és behúzta a farkát, miközben nyüszített a fájdalomtól. Az orrából szivárgó vért nyalogatta, aztán fejét leszegve visszasomfordált a helyére.

Avdo fölkacagott. Aztán gyorsan a szája elé tette a kezét, és zavartan körbenézett.

– Így szoktam nevetni, parancsnok úr, ne törődjék vele.

A parancsnok szeme megvillant a zseblámpák fényében. A szája széle remegett. Oldalt fordult, és kézfejével keményen arcon ütötte Avdót. Avdo nem számított az ütésre. Hátratántorodott, kis híján elesett. Elsötétült előtte a világ, egyik kezét a levegőbe emelve várta a következő ütést. Másik kezével a homlokához nyúlt, és úgy állt ott, amíg el nem múlt a szédülés. Ujjaival végigtapogatta a szemét és az orrát. Az orrából vér szivárgott. Kabátja ujjával letörölte. Aztán fölnézett.

– Parancsnok úr – mondta. – Így szoktam nevetni, nem tehetek róla.

– Jól van – pödörte meg a bajuszát Kobra. – Lajhár véréért a tiédet.

– Igen – felelte Avdo, és arra gondolt, jobb ez így, mint ha Toteve vére folyna.

A parancsnok a nyaka köré tekerte gyapjúsálát, és fölhajtotta a kabátja gallérját. Szemlátomást fázott. Egyik kezét a kabátzsebébe dugta.

– Még egyszer kérdem – szólalt meg fáradt hangon. – Ki járt itt ma éjjel?

– Csak ez a Csóró nevezetű fickó, akiről beszéltem. Ha akarja, megkeresem magának a szemben lévő városfalaknál.

– Nincs rá szükség.

A katonák láthatóan beletörődtek, hogy Lajhár kudarcot vallott, és most már csak ímmel-ámmal vizsgálgatták a környéket. Zseblámpáik fénye ott villogott a megmunkálásra váró márványlapok és az égből aláhulló hatalmas hópelyhek között. Más lehetőségük nem lévén tartottak egy utolsó ellenőrzést.

– Én másvalakit keresek – folytatta a parancsnok.

– Valakit az itt kószáló hajléktalanok közül? – kérdezte Avdo nyugodt hangon, hiszen pontosan tudta a választ.

– Egy fiatal lányt. Este szökött meg tőlünk.

– Egy lányt?

– Nem találkoztál vele?

– Itt? Parancsnok úr, mit keresne itt az éjszaka közepén egy fiatal lány?

– Lehet, hogy itt rejtőzött el a temetőben. Talán messziről láthatta a körvonalait.

– Egész éjjel köd volt. Az orromig se láttam.

– És a kutyád? Nem fogott valami szagot, nem ugatott?

– Nem, parancsnok úr, az igazat megvallva a kutyámat se láttam, egész éjjel ebben az üregben feküdt.

– Te mit csinálsz ebben a temetőben? Nyilván nem éjjeliőrként dolgozol, ha egyszer aludtál. Kertész vagy?

– Sírkőfaragó-mester vagyok, sírköveket készítek az itt nyugvó halottaknak. Az ott a műhelyem.

Egyszerre morgást hallottak a hátuk mögül, és ahogy megfordultak, Toteve épp a parancsnok felé lendült, és ha ő az utolsó pillanatban nem kapja el a kezét, biztosan meg is harapta volna. Avdo azonnal ott termett, és széttárt karral megállította az állatot.

– Vissza! – kiáltott rá a kutyára. – Vissza a helyedre!

Félelem volt a hangjában. Odatérdelt Toteve mellé, és átölelte a nyakát. Gyöngéden megsimogatta a fejét, és megvárta, amíg az állat légzése megnyugszik. Aztán a nyakánál fogva visszavitte a kuckójához, és leültette az üreg nyílása elé. Lágy hangon duruzsolt a fülébe, amit Toteve kölyökkora óta nagyon szeretett. Megvakargatta az orrát, a nyakát, a homlokát. Egészen addig ott volt vele, amíg meg nem győződött róla, hogy nem fog mozdulni a helyéről. Aztán fölállt, és lassú léptekkel visszament. Csak remélni tudta, hogy a sötétben nem látszik az arcára kiülő aggodalom.

– Ez a kutya az utcán nőtt fel, parancsnok úr – jegyezte meg. – Túlságosan vad. Ezért bántotta az ön kutyáját. Az öné jólnevelt állat, nem tudja, hogyan kell harcolni.

– Nem tudja, hogyan kell harcolni? – A parancsnok hangja egyszerre volt meglepett és gyűlölettel teli.

– Úgy értem, ezért adta fel… – Avdo megbánta már, hogy belekezdett, s miközben a megfelelő szavakat kereste, pontosan érezte, hogy bármit mond is, ebből nehéz lesz jól kijönnie. A parancsnok tágra nyitott szemét látva megremegett.

– Mit beszélsz?

– Csak annyit, hogy az én kutyám vad, rossz természetű…

– Lajhárnak semmi szüksége rá, hogy harcoljon – mondta a parancsnok. – Elég, ha megtalálja, akit keresek. Ha harcolnia kell, arra ott vagyok én.

– Persze, ilyen az igazi kutya, követi a nyomot, mutatja az utat… – dadogta Avdo.

A parancsnok most egészen közel hajolt Avdo arcához.

– Ha a kutyámnak harcolnia kell, arra ott vagyok én – ismételte meg minden szót megnyomva.

– Természetesen, parancsnok úr.

A szája már ott volt Avdo orra előtt, és akár egy kutya, kivillantotta a fogát. Párás lehelete Avdo arcát érte. Egyszerre mintha hegyessé váltak volna a szemfogai, és megnyúlt volna a nyelve. Komótosan előhúzta a zsebéből a fegyverét, és fölemelte.

– Látod ezt? – kérdezte.

– Igen – felelte Avdo, és csodálkozva nézte a revolvert.

A parancsnok célba vette Totevét, és újra megkérdezte:

– Most is látod?

– Igen, parancsnok úr, látom, de…

– Akkor most jól figyelj.

Avdo odalépett a parancsnok fegyvere elé. Könyörgő arccal nézett rá.

– Nagyon kérem, ne…

Kobra parancsnok ezúttal akkora ökölcsapást mért Avdóra, hogy az öregember lába fölemelkedett a földről, aztán elterült a hóban, akár egy farönk. Egy pillanatra elvesztette az eszméletét, és amikor magához tért, fogalma sem volt, mi történt. Érezte, hogy nem fog tudni lábra állni, a havat markolászva mégis megpróbált felegyenesedni. A parancsnok azonban nem hagyta. Rálépett a fejére, és recés talpú csizmáját lecsúsztatva a nyakára taposott. Avdo mozdulni sem bírt, sőt kis híján megfulladt a csizmás talp szorítása alatt.

A parancsnok megint Toteve felé fordult, és látva, hogy a kutya ugrásra kész, habozás nélkül tüzet nyitott, és többször egymás után meghúzta a ravaszt. A pisztolycsőből szikrák szóródtak a sötétségbe, a lövéseket mennydörgéshez hasonló robaj kísérte. A hó fölkavarodott a levegőben. A parancsnok egyre keményebben húzta a ravaszt. Lövésről lövésre uralkodott el rajta a gyűlölet, mintha valami ádáz ellenséggel vagy egy egész hadsereggel állna szemben. Az éjszaka összes fáradalmát, minden dühét beleürítette az állat testébe. Kilőtte az egész tárat.

Toteve vére, akár a kút vize, szétfolyt a földön, lassan elérte Avdo kezét. Amikor fázós ujjain megérezte a meleg vért, Avdo megpróbálta oldalra fordítani a fejét, de nem látta Totevét. Szája tele volt hóval. Ahogy az állat meleg vére az ujjai között átszivárogva elérte a csuklóját, már saját pulzusában érezte a kutya halálát. A halál az ereken át a szeméig áramlott, amely megtelt könnyel.

A parancsnok kiszedte az üres tárat, berakott egy újabbat, és csőre töltötte a fegyvert. Fölemelte a lábát, odaguggolt Avdo mellé, és összeszorított foggal mondott neki valamit. Avdónak csöngött a füle, egy szót sem értett belőle. Csak Toteve hangját hallotta magában, amint az első golyó egyenesen a homloka közepébe fúródott. Amikor tizenkét évvel ezelőtt rátalált az éhezéstől csont és bőrre soványodott kutyára, olyan kicsike volt még, hogy elfért a tenyerében. Akkor is ugyanezen a vékony, könyörgő hangon vonított.

Amikor a parancsnok a kutyájával és az embereivel távozott, a hópelyhek már egészen hatalmasra nőttek, s lassan fehér kertté változtatták a temetőt. Föld és ég egybeolvadt. Az ágak elnehezültek. Ahogy az élők és holtak ideje is fehérbe fordult, Toteve vörös vére is eltűnt a fehér hótakaró alatt. Avdo fülében halk zsongás hallatszott, gyermekkorának neszei visszhangoztak. Hol lehet most, hány éves? Melyik évszakban jár? Melyik város földjén, miféle magány borul rá? A múlt előszivárgott, és lassan körbeölelte a testét. Átadta magát az idő csöndjének, amíg egyszerre csak újra felhangzott a bagoly huhogása, akár egy utolsó életjel az éjszaka sötét sarkából. Akkor fölemelte a fejét, és kezével lesöpörte a havat az arcáról. A félhomályos temetőben néhány lépésnyire tőle észrevette a kutya élettelen testének körvonalait. Ez volt az év leghosszabb éjszakája. Avdo már tudta, hol van.

{1} A december 22. és január 30. közti negyvennapos időszak hagyományos török elnevezése. (A ford.)