Szendi Gábor korábbi művei a Jaffa Kiadónál

A férfi hanyatlása és bukása

A nő élete

A nő felemelkedése és tündöklése

Az önértékelés csapdájában

Boldogtalanság és evolúció

Értelmes szenvedés: a boldogság

Immunerősítés belülről

Isten az agyban

Napfényvitamin

Paleolit ismeretek haladóknak

Paleolit szakácskönyv (Mezei Elmirával)

Paleolit szakácskönyv II. (Mezei Elmirával)

Paleolit táplálkozás

Paleolit táplálkozás és korunk betegségei

Paleolit táplálkozás kezdőknek

Pánik

Párbajok nélkül

Szárnyakat adni

Tévutak az orvoslásban

Új vitaminforradalom

Copyright © Szendi Gábor, 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Tillai Tamás

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 687 265 6

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

A könyvben közölt, tudományosan alátámasztott állítások sokszor vitában állnak a hivatalos tudományos állásponttal. A kiadó célja, hogy az olvasóközönség is megismerhesse ezeket az alternatív tudományos nézeteket.

A könyvben szereplő információkat azonban mindenki csak és kizárólag saját felelősségére használhatja: a kiadó nem vállal jogi felelősséget azokért az esetleges károkért, amelyek a műben közölt vélemények, álláspontok vagy kijelentések gyakorlati alkalmazása miatt közvetlenül vagy akár csak közvetett módon bekövetkezhetnek. Mindezekért az olvasó maga felel!

A kiadó felhívja a figyelmet arra, hogy a könyvben foglaltak tájékoztató jellegűek, alkalmazásukat megelőzően és alkalmazásuk során is ajánlott megfelelő szakemberek, orvosok véleményét is kikérni az egyedi igények felmérése és a kockázatok mérlegelése érdekében!

Tartalom

Bevezetés

1. Hogyan jutottunk el 130 év alatt idáig?

A rák az őskorban

A rák civilizációs betegség

Az eszkimók

Észak-Amerika

Afrika

Más régiók

A rák a 19–20. században

Táplálkozás és a rák

A D-vitamin és a rák

2. A rák és a „lélek”

Agyféltekei hatások

A kontrollált és a kontrollálhatatlan stressz

Szociális hatások szerepe a stressz megélésében

A személyiség szerepe a rák kialakulásában

Reziliencia

3. Az onkológia süllyed, a zenekar játszik tovább

A rák mitokondriálisanyagcsere-elmélete

Ismerkedjünk meg Otto Warburggal!

Az onkogén paradoxon

4. Rákszűrés: túldiagnosztizálás és túlkezelés

A túldiagnosztizálásról

A szűrés életet, de legalábbis éveket ment

Szűrni vagy nem szűrni?

Mammográfia

A túl korán felfedezett rákok esete

Az intervallumrák

Indukált, másodlagos rákok

A mammográfiaiparról

A prosztatarák szűrése

Vastagbélrák-szűrés

Túldiagnosztizálás és túlkezelés a kolonoszkópiás szűrésben

A kolonoszkópia negatív mellékhatásai

Indokolt-e a kolonoszkópiával való szűrés propagálása?

Pajzsmirigyrákszűrés

Melanomaszűrés

Tüdőrákszűrés

Összefoglaló

5. A rák, mellékhatások és halál

Mennyire hiteles a rákhalálozás statisztikája?

A túlélő rákbeteg

Pontatlanságok a halál okának megállapításában

Kezelés okozta halálozás

Következtetések

6. A rákkezelés sikeressége

A gyógyszerhatóságok működése elégtelen

A rákipar működése a gyógyszerfejlesztés és -engedélyezés tükrében

Sikeres-e a kemoterápiás kezelés?

Mégiscsak van kiút?

7. A gyógyulás karnyújtásnyira: újrapozicionált szerek

A benzimidazol csoport

Fenbendazol

Mebendazol

Ivermectin

Diklór-acetát (DCA)

Melatonin

Béta-blokkolók

D-vitamin és K-vitaminok

Metformin

Deutériumcsökkentett víz

C-vitamin-infúzió

Ómega-3 és ómega-6

Van-e még valami?

Felhasznált irodalom

Bevezetés

Minden könyvem személyes ügy, ez is az. Mindegyiknek a mélyén az az egyszerű gondolat rejlik, hogy „Hát nem látjátok, hogy az orrotoknál fogva vezetnek titeket?” A velünk született erkölcsi elvekből gyermekkori élményeim felerősítettek bennem kettőt: az igazságtalansággal szembeni dühöt és a mások szenvedése miatt érzett együttérzést. Ezek tettre késztető érzések. Tegnap fejeztem be ezt a könyvet, és ma túl korán ébredtem. Az ágyamban fekve aludni próbáltam, de sorban beúsztak emlékeimből azok a rákbeteg emberek, akikkel terapeutaként vagy magánemberként összehozott a sors. A többségük már nem él. Én mindig, mindent megoldani akarok, de velük találkozva mindig csak a kínzó tehetetlenséget éltem át. Nemcsak a milliárdokkal kistafírozott orvoslás nem segített rajtuk, de én sem. Szívszorító érzés állni és nézni egy fuldoklót, akit lassan elnyel a víz. Találkozik még utoljára a tekintetünk, aztán ő elmerül a semmibe, én meg élek, és ez olyan, mint egy árulás.

Régóta foglalkozom az orvoslás rendszerszintű problémáival, és ahol csak megkapirgáltam a felszínt, mindig a téveszmék gondosan felépített, aprólékosan kidolgozott rendszerébe ütköztem, amit tudománynak neveznek. A gyakorlatban ez gyógyítás helyett a halál elodázását jelenti. De etikus dolog-e, ha elveszem a reményt anélkül, hogy felkínálnék valami megoldást? Az öncélú rombolás és félelemkeltés nem kenyerem. Ezért nem írtam eddig átfogóan az onkológiáról, de most úgy érzem, kinyílt egy ajtó, amelyen át kijuthatunk ebből az életveszélyes nagyüzemből. Akik már kijutottak, visszaszerzett életükkel bizonyítják, hogy járható az út.

✶✶✶

Az embereket folyamatosan félrevezeti a narcisztikus, önmagát állandóan fényező orvoslás. Mutogatja a csilivili műszereit, amelyekkel már a sejtekbe is belelátnak, de a gondolkodásuk megragadt a középkorban. A középkori orvoslás eszméje volt az, hogy Isten megteremtette az embert, az orvosoknak meg az a dolguk, hogy megértsék ennek a bonyolult gépezetnek a működését, ahogyan egy mesterember vizsgálgatja és szedi szét az elromlott készüléket, hogy megtalálja a hibát. Vagyis azt feltételezik, hogy a hibás működésre a gépben van a válasz. Az embert azonban nem Isten, hanem az evolúció hozta létre, azaz a gépezet önmagában nem érthető meg.

Az alapvető paradigmatikus tévedés az emberi szervezet normál működésével kapcsolatos. Az orvoslástól a lehető legtávolabb áll az evolúciós gondolkodás. Szerintük az evolúció lezárult, már vége van, pedig a ráksejteknek a kemóval szembeni túlélésért folytatott küzdelme kapcsán ők maguk beszélnek természetes szelekcióról. Ami, ugye, tipikus példája annak, ami évmilliókon át folyt, és úgy nevezzük, hogy a környezethez való alkalmazkodás. Az ember az evolúciója során egyértelműen egy olyan étrendhez alkalmazkodott, nevezhetjük ezt evolúciós vagy paleolit étrendnek is, amely – a természeti népek tanulmányozása alapján – élethossziglan egészséget biztosított. Az úgynevezett civilizációs betegségek az ő körükben ismeretlenek, de amint kapcsolatba kerülnek a civilizációval, azonnal rohamosan romlik az egészségi állapotuk.

Az orvostudomány betegségelméleteinek abból a tényből kéne kiindulnia, hogy a megmagyarázni és gyógyítani kívánt rendszerbetegségek a kőkori körülmények között élők közt ismeretlenek. Azaz a hiba nem a gépezetben, hanem a használatában rejlik. A társadalmi evolúció olyan környezetet teremtett, amelyhez az emberi szervezet már nem tud alkalmazkodni. Ez az új, nagy magyarázó erejű paradigma gyakorlatilag az egész orvostudomány alól kihúzza a talajt, és megkérdőjelezi szinte az összes diszciplína részparadigmáinak a létjogosultságát. Jelenleg az egész orvostudományról összességében elmondható, hogy a gyógyítást – a fertőző betegségek kezelését vagy a sebészetet leszámítva – lényegében a kezelés helyettesíti. Az a célja, hogy a már kialakult rendszerszintű zavart, a betegséget különféle eljárásokkal valamelyest féken tartsa és a beteg életét némileg meghosszabbítsa. Mivel a különféle kezelési eljárások rövidebb-hosszabb ideig valóban élethosszabbító hatásúak, ez elleplezi a társadalom előtt az egész orvostudomány impotenciáját.

A probléma tehát a táplálkozással és az életmóddal kezdődik (a környezeti ártalmakat most tegyük félre). A civilizációs betegségek népbetegséggé válása a 20. század során ment végbe. Még a 19. században is ritkán szerepelt a szívbetegség vagy a rák a halál okaként. Ugyanez a helyzet az immunbetegségekkel is (allergiás és autoimmun betegségek). Az orvostudomány úgy tesz, mint az a cipész, aki azt mondja, neki nem az a dolga, hogy megmondja az embereknek, miként vigyázzanak a cipőjükre, hanem az, hogy megjavítsa, ha tönkremegy. Az orvostudomány táplálkozástudományi diszciplínája sokáig vakságban szenvedett, és az uralkodó nyugati táplálkozást lényegében nem érintő apró kérdések kutatására fecsérelte a pénzt, az időt és a kutatói energiákat.

Ha hibás a kiinduló paradigma, abból csak további téves paradigmák születnek. Az egyes diszciplínák és betegségelméletek paradigmatikus tévedéseit elemeztem már korábbi könyveimben, a Depresszióiparban (Szendi 2005), a Paleolit táplálkozásban (Szendi 2009), A paleolit táplálkozás és korunk betegségeiben (Szendi 2011/2018), valamint a Tévutak az orvoslásban (Szendi 2018) és az Immunerősítés belülről című könyvekben (Szendi 2020).

A paradigmák természetéhez tartozik, hogy a támogatóknak érdekükben áll a paradigmát minden cáfoló eredmény ellenére életben tartani. Gondolhatunk itt azokra, akik tudományos vagy politikai karrierjüket, anyagi jólétüket a paradigma igazolásáért, érvényben maradásáért végzett munkájuknak köszönhetik. De a paradigmák életben maradásáért a legtöbbet a belőlük profitáló gyógyszer- és orvosi műszert gyártó ipar tesz. Olyannyira, hogy a gyógyszeripari kutatások jelentős betegségelmélet-formáló szerepet töltenek be. Ezekről a kérdésekről a Tévutak az orvoslásban című könyvem bevezetőjében részletesen írtam.

Ebben a könyvben az onkológia paradigmatikus tévedéseit mutatom be. A téves paradigmákból újabb és újabb téves alparadigmák születnek, mondhatni, a rendszerbe a kezdetekkor beépített durva tévedés továbbgyűrűzik az alrendszerekbe.

A könyv négy nagy egységre osztható:

1.Alapvetően hibás a rák okát és kialakulását magyarázó paradigma;

2.ebből következik a rákterápia hibás paradigmája;

3.és végül a rák megelőzésének téves paradigmája;

4.a rákgyógyítás új – végre sikeres – korszaka elkezdődött.

De a kritikákon túl egy új korszak nyitányáról is beszámolhatok. Az úgynevezett gyógyszer-újrapozicionálás vagy -újrahasznosítás tudományos irányzata, felismerve a rákellenes gyógyszerek fejlesztésének 60 éves kudarcsorozatát, már létező, általában olcsó, generikus gyógyszervegyületek rákellenes hatásának kutatásába kezdett, és nagyszerű eredmények születtek: azaz rengeteg, akár 4-es stádiumú rákbetegségben szenvedő kapta vissza az életét ezektől a gyógyszerektől. Nem csupán sokakat meggyógyítottak vagy megállították az állapotuk romlását, de ezek a gyógyszerek kíméletesek, nincsenek olyan szörnyű mellékhatásaik, amelyeket a betegek pár hónapnyi meghosszabbított életért cserébe elszenvedni kényszerülnének.

1. HOGYAN JUTOTTUNK EL 130 ÉV ALATT IDÁIG?

Ha meg akarjuk érteni a rákot, ahhoz előbb meg kell értenünk, miként vált rettegett betegséggé és hogyan ment többszörösen tévútra a rákkutatás, követve az újabb és újabb téveszméket. Sokan hisznek abban, hogy az orvostudományban kisebb-nagyobb kitérők után a viták végül is jó útra terelik a kutatást. Ha ez így volna, akkor nem tartotta volna magát oly sokáig a miazmaelmélet, nem uralná 60 éve a kardiológiát a koleszterinteória, a prosztatarákról nem gondolnák, hogy a tesztoszteron okozza, a depresszióról, hogy szerotoninhiány áll a hátterében. Ha csak a rákkutatás történetét nézzük, több mint 100 éve folyik a vita a rák okáról, ez idő alatt minimum 100 millió ember halt meg rákban, de ettől csöppet sem közelített az éppen uralkodó elmélet a valósághoz.

Az onkológia hivatalos teóriája a rákról a szomatikus mutáció elmélete, aminek a lényege, hogy a rák spontánul kialakuló vagy karcinogének által kiprovokált DNS-mutációkból alakul ki. (Ennek kritikáját l. A rák szomatikusmutáció-elmélete mint megbukott paradigma c. fejezetben.) A spontán mutáció gyakorlatilag azt jelenti, hogy a rák egy malőr, ami bárkivel megeshet. Hogy bele is lehet halni, az mit sem változtat a lényegen: az alattomos ellenség bennünk van, védekezni ellene hiábavaló. Mindenesetre ne dohányozzunk, ne süssük túl a húsokat, ne együnk vörös húsokat, aludjuk ki magunkat és így tovább. Új kulisszák között még mindig a középkorban élünk, csak épp amulettek és ima helyett naponta változó tudományos varázsigéket követünk, és ha mégis felébred bennünk a sátán, akkor égetés helyett mérgező kemoterápiával és roncsoló sugárterápiával próbálják kiűzni belőlünk.

A rák az idő előtti, keserves halál szinonimája. A ráktól való rettegés alattomban átszövi mindennapjainkat, de megtanultunk fegyelmezetten együtt élni ezzel a gyilkossal, és hiú reményekbe ringatjuk magunkat, hogy mi majd megússzuk. Rágondolni is rossz, hogy akik rákban haltak meg, azok a betegségük előtt ugyanebben hittek. Az esélyek rosszak, hiszen a jelen kilátások szerint háromból egy ember végül rákban fog meghalni. Így aztán a közvélemény kiéhezetten várja a rák végső csodagyógyszerét és az újabb karcinogének leleplezését. Ez modern csodavárás és paranoia egyszerre. Az óvatosabbak körében népszerűek a rákszűrések, úgy vélik, az mégiscsak egy esély, ha időben fülön csípik a rákot. (Hogy ez mennyire lutri, arról a Rákszűrés c. fejezetben olvashat.) A nagy többség azonban fatalistaként a nagyon is reális rettegést lelkileg úgy oldja meg, hogy kizárja a gondolkodásából. Hogyan lehet egy örökös ostromállapotot túlélni? Csak úgy, hogy tudomást sem veszünk a halál árnyékáról, úgy teszünk, mintha az nem settenkedne a sarkunkban. Ám az ilyen alvajáró ember annyit sem tesz meg a rákkockázat csökkentéséért, amennyi az elérhető információk alapján megtehető volna.

A rákkutatásra mindvégig igaz volt, hogy nem látja a fától az erdőt. Az onkológia különös bénultságban él, saját avítt teóriájába merevedett bele, s nem hajlandó tudomásul venni semmi alternatív gondolatot, nézetet. Csak a szomatikus mutációs teóriát látja és az arra épülő, csekély hatásfokú, de sok gyötrelmet okozó terápiás arzenált. Holott a működő paradigma rég létezik, de csak az az orvos képes meglátni a menekülés lehetőségét, aki képes lelkileg feldolgozni azt, hogy ki kell bújnia a bőréből, fel kell adnia, amit eddig tanult, amiben évek-évtizedek óta gondolkodott, ami a szakmai identitása lényege, és megemészteni, hogy a biztonságot jelentő protokollok mögé bújva sok-sok éven át tehetetlenül nézte végig a betegei elsorvadását és halálát. Gladiátorok vívják hősies, ámde hiábavaló küzdelmüket a fenevaddal, a császári páholyból pedig a gyógyszeripar irányítja az egész cirkuszt. A gyógyszeripar számára minden nap, amivel sikerül tovább életben tartani a szomatikus mutációs teóriát, dollármilliókban mérhető nyereség. Nap mint nap előrukkol egy újabb mérgező gyógyszerrel, amiről persze gyorsan kiderül, hogy mindössze pár hónapos túlélést biztosít. A gyógyszeriparon túl haszonélvezői ennek a szisztémának a onkológia csúcsán élősködő vezető „szakemberek”, a sikertelen szereket túl gyorsan és túl engedékenyen befogadó gyógyszerhatóságok, valamint a sikerpropagandát folytató média. Ez a rendszer csak folyamatos emberáldozatokkal működtethető. Ha volna sikeres megelőzés, nem özönlenének az újabb és újabb áldozatok az onkológia templomaiba. „A rákkezelés hatalmas üzlet, az éves rákgyógyszereladások több milliárd dollárt tesznek ki. A rákmegelőzés sokkal kevésbé jövedelmező, legalábbis a nagyvállalatok számára” (Epstein 1997). Más szavakkal: „egy iparág fejlődött ki a probléma körül, amelynek alapja az a meggyőződés volt, hogy a megelőzés nem lehetséges, vagyis hogy a rák elkerülhetetlen és természetes”, írja Zak Goldsmith, a The Ecologist főszerkesztője és igazgatója (Goldsmith 1998).

Az uralkodó paradigma a fejekben él, vastag falát nem képesek átütni a cáfoló tapasztalások. A mai orvosok jellemző vonása, hogy ha egy betegnél hihetetlen javulást vagy gyógyulást tapasztalnak, akkor nem az jut eszükbe, hogy „na, ennek utánanézek, hátha másnál is beválik”, hanem elhárítják maguktól, valamilyen mentális trükkel (véletlen, placebo, rossz volt a diagnózis stb.) negligálják az esetet. Ahogyan egy hívet sem billent ki a hitéből semmiféle istencáfolat.

Az orvostudományra telepedő bénító rendszert az egyes ember megváltoztatni nem tudja, de ha alaposan kiismeri a szisztémát, kibúvót találhat alóla. Ezek a kibúvók mindig az új paradigma mozaikdarabkái. A jó kérdések mindig új világlátáshoz vezetnek el. A matematikusok évszázadokig abban éltek, hogy két pont között csak egy egyenes húzható. Amikor Bólyai János feltette a kérdést, hogy miért ne lehetne végtelen sok egyenest rajzolni két pont között, azzal egy új világot teremtett. A tudósok évszázadokon át abban hittek, hogy a nehezebb test gyorsabban esik. És akkor jött Galilei, és legenda szerint a pisai ferde torony tetejéről leejtett egy fa- és egy vasgolyót, bebizonyítva, hogy azok egyszerre érnek földet (Martínez 2011).

A szomatikus mutáció elmélete szerint a rák oka a spontán vagy indukált módon létrejött DNS-mutáció, ami a sejt magjában történik meg, és így keletkezik a rákos sejt. Mint majd látni fogjuk a következőkben (l. A rák szomatikusmutáció-elmélete mint megbukott paradigma c. fejezetben), ez sehogy sem állja ki a valóság próbáját.

De tegyük fel, a rák így keletkezik. Akkor ebből következik, hogy rák minden korban nagy gyakorisággal megfigyelhető, mert ha mégannyira sem voltak jelen mutációt indukáló környezeti hatások, a spontán mutáció akkor is mindenkit utolérhetett. Ahogy Cristian Tomasetti és Bert Vogelstein hírneves rákkutatók és teoretikusok írták: „…a szövetek közötti rákkockázat-eltéréseknek csak egyharmada tulajdonítható környezeti tényezőknek vagy örökletes hajlamnak. A többség »szerencsétlenségnek«, azaz normális, nem rákos őssejtekben a DNS-replikáció során fellépő véletlenszerű mutációknak köszönhető” (Tomasetti és Vogelstein 2015).

Az alábbiakban bemutatom, hogy ebből egy szó sem igaz. A ráknak semmi köze sincs a spontán mutációhoz. De nem is az a legfontosabb, hogy ezt odadörgöljem az onkológia orra alá, hiszen nem őket kell meggyőznöm. Sokkal fontosabb közösen felismernünk, hogy létezett és ma is létezik rákmentes élet. 100 éve minden adott volt, hogy a rákkutatás egy életképes rákelméletet fogalmazzon meg, amelyből működő terápiás módszereket lehetett volna levezetni. De az arisztokratikus, köldöknéző tudomány lenézte a „primitíveket”, és magasztosabb elméleteket gyártott, mindig az éppen divatos nézetek alapján.

A rák az őskorban

A legkorábbi egyértelmű eset 300 millió évvel ezelőttre nyúlik vissza: az észak-amerikai, alsó karbon korból fennmaradt Phanerosteon mirabile hal részleges csontvázán jóindulatú osteoma és fokális hyperostosis nyomait találták. Dinoszauruszokban, majd 20-25 ezer évvel ezelőtt élt mamutokban is találtak ilyen-olyan elváltozásokat. Előemberi rákleletet többet is találtak, például egy, a kenyai Kanamból származó ősi Homo-lelet állkapcsában találtak egy sokféle diagnózist (osteosarcoma, csontkeloid, Burkitt-limfóma) kapott elváltozást. Az első lényeges bizonyíték a hominin neopláziás betegségre egy 1,98 millió évvel ezelőtti, dél-afrikai Australopithecus sediba fiatal csontvázából származik. A leletben egy invazív, jóindulatú gerincelváltozást (osteoid osteoma) mutattak ki. Egy 120 ezer éves neandervölgyi bordaleleten fibrózus diszpláziát (a csont lyukacsossá válik) fedeztek fel. Nagy médiavisszhangot váltott ki 2016-ban egy Dél-Afrikában kiásott hominin lábközépcsont, aminek korát 1,5–1,8 millió évre becsülik. A csonton oszteoszarkómát mutattak ki (Odes és mtsai. 2016). Ezek a paleopatológiai leletek azonban döntően onkogén vírusok tevékenységének a következményei (Ewald 2017); a paleopatológia területén – nyolc közlemény alapján – széles körben elfogadott, hogy a metasztázisos rákok ritkák a mezőgazdaság előtti csontvázmaradványokban (Lindeberg 2010).

Miért is akkora szenzáció tehát, amikor találnak egy őskori leletet, legyen az őshal, mamut vagy ősember maradványa, amelyen valamilyen – jó vagy rosszindulatú – daganat nyomai mutathatók ki? A válasz roppant egyszerű: szeretné mindenki, különösen az onkológia azt hinni, hogy rák mindig is volt és lesz, ezzel együtt kell élnünk. Ez egyfajta megkönnyebbülést nyújt: ez a végzet, tehát csak várjunk a sorunkra, és reménykedjünk, tenni úgysem lehet semmit. Mekkora blamázs lenne, ha ki-ki hite és tudása szerint mindent megtenne a rák ellen, aztán mégis rákban halna meg? Ez bizony, ha a mélyére nézünk, az uralkodó nyugati életmód apológiája. Rúgjunk fel mindent, mondjunk le minden jóról, éljünk aszkétaéletet, aztán majd kiderül, hogy mindez semmiért? Végül is van mellrák elleni nap, rákellenes világnap, sétálunk egyet, azt egy évre letudtuk a rákellenes küzdelmünket. A tagadásban általában élen jár a média, amelyet a reklámok tartanak el, és a reklámok révén nagyon komoly függésben van az élelmiszeripartól, a gyógyszeripartól, no meg a nagytekintélyű akadémikus orvoslással sem szeret ujjat húzni.

A rák civilizációs betegség

Ezek a paleopatológiai felfedezések valójában lefordíthatók arra, hogy különféle daganatos elváltozásokat okozó vírusok mindig is léteztek. Rendben van, de mi következik ebből? A 20–21. századi rákjárvány semmiképpen nincs megmagyarázva vele. A rákos megbetegedések 15-20%-a ered vírusos fertőzésekből (McLaughlin-Drubin és Munger 2008). Ezt a magas arányt nyilván az a nagy zsúfoltság magyarázza, amiben élünk; az őskorban jóval ritkább lehetett a rákot okozó vírusfertőzés. Ha csak kórokozók okozta rákos elváltozások volnának, akkor Magyarországon a rákhalálozás 25%-os helyett csak 5%-os lenne.

Ha a rák olyan gyakori volna természeti körülmények között, mint ahogy azt a régészeti leletek alapján egyesek szeretnék sugallni, akkor mi magyarázza azt a rengeteg megfigyelést és leírást, miszerint a természeti népeknél a rák gyakorlatilag ismeretlen? A kőkori körülmények közt élő természeti ember itt rekedt ősembernek tekinthető, hiszen olyan környezetben él és olyan életmódot folytat, mint az ősei 50-100 ezer évvel ezelőtt. A misszionáriusok, utazók, orvosok és antropológusok egybehangzóan állították, hogy a rák civilizációs betegség, és amíg egy természeti nép a hagyományos életét éli, rák nem fordul elő közöttük.

Az eszkimók

Vilhjalmur Stefansson antropológus éveket élt az inuitok között, rengeteget utazott, hogy megfigyelje az alaszkai inuitokat, és rendkívül kiterjedt levelezést folytatott missziós telepek munkatársaival, telepesekkel, tengerészekkel és olyan orvosokkal, akik évtizedeket éltek az inuitok közt. Az 1959-ben, 80 évesen írt könyvében részletesen beszámolt kutatásairól és az inuitokkal kapcsolatos, másoktól szerzett beszámolókról. Adatai értékeléséhez tudni kell, hogy a legtöbb információt inuitokkal együtt élő, velük orvosi vagy missziós kapcsolatban lévő emberek szolgáltatták. Az ő rákkal kapcsolatos megfigyeléseiknek különös motivációja volt, amit azért is fontos kiemelni, mert aláhúzza a szavahihetőségüket. Steffanson leírásából kiderül, hogy az 1860-as évektől kezdve Amerikában nagy érdeklődéssel fordultak a rák felé, mert ekkortájt kezdett tudatosulni a társadalmi elitben, hogy a rák fenyegető betegség. Ezzel párhuzamosan kezdődött el a találgatás, hogy mi okozhatja a rákot. Ezért rendkívül termékeny talajra hullott annak az előadásnak a kivonatos anyaga, amelyet 1843-ban Stanislas Tanchou tartott a Francia Tudományos Akadémia színe előtt. Előadásában utazóktól nyert információk és francia statisztikák alapján azt a tézist fogalmazta meg, hogy a rák civilizációs betegség (Tanchou 1843). Dr. John Le Conte amerikai orvos, aki maga is hasonló nézeteket vallott, Tanchou törvényének nevezte el azt a szabályt, hogy „A rák okozta halálozás aránya egyenes arányban növekszik az ország és a nép civilizációjának fejlettségével.” Le Conte és Tanchou egyaránt úgy gondolták, hogy a „civilizáció” lényegében a táplálkozást jelenti. Amikor Amerika megvásárolta Alaszkát, és elindult a missziós munka az eszkimók között, benne volt a levegőben a rák mint civilizációs betegség magyarázata, és igen sok orvos és missziós munkát végző kifejezetten nyomozott az eszkimók körében előforduló rákos megbetegedések után. Steffanson adatai nagyjából az 1880–1910-es évek időszakára vonatkoznak, mert a későbbiekben már megindult az europanizálódás, azaz az eszkimók egyre inkább kezdtek áttérni a fehérek étrendjére. Weston Price 1939-ben készített interjút Joseph Herman Romiggal, Alaszka „leghíresebb orvosával”, s ebben azt írta, hogy „…Dr. Romig harminchat éves alaszkai munkája során soha nem látott egyetlen rosszindulatú betegséget sem a valóban primitív eszkimók és indiánok körében, bár ez gyakran előfordul, amikor már modernizálódnak” (Steffanson 1960). Az intenzív személyes kutatások, megfigyelések és elbeszélések eredményeit összegyűjtve Steffanson egyértelműen kijelentette, hogy az eszkimók, amíg nem tértek át a fehér ember étrendjére, makkegészségesek és boldogok voltak, a rák egyáltalán nem fordult elő körükben (Steffanson 1960).

1958-ban dr. L. A. White egy Stefanssonnak írt levelében így fogalmazott: „…Munkám alapján a következő következtetésekre jutottam: (1) a magas vérnyomás és az érelmeszesedés gyakorlatilag nem fordult elő a bennszülött népek körében; (2) a cukorbetegség rendkívül ritka volt; (3) a rosszindulatú daganatok rendkívül ritkák voltak – valójában csak egy bizonyított esetet láttam” (Steffanson 1960).

Az összegyűjtött adatokból az az érdekes mintázat is kirajzolódott, hogy amikor az eszkimók közt felütötte a fejét a rák, mindig olyan személyeket érintett, akik valamiért már régóta európai módon táplálkoztak, például fehér embernél szolgáltak. Volt olyan misszió, ahol rég felismerték a „fehérember-hatást”, és céljuknak tekintették az eszkimók tradicionális életvitelének bátorítását. Fontos megjegyezni, hogy Steffanson az eszkimók várható életartamát is vizsgálta, és megállapította, hogy az átlag eszkimók a hatvan feletti életkort is elérik. Ez azért is érdekes, mert gyakori, hogy kutatók azzal utasítják vissza a természeti népeknél tapasztalható rákmentességet, hogy egyrészt az adatfelvételt hibáztatják, mondván, szóbeszédekre nem lehet tudományt alapozni, másrészt, mert rövid életűnek tételezik fel a természeti embert.

Ez utóbbi tévhit, amely csak a fantázia terméke, ma is uralja az antropológiába bele sem szagolt „szakértők” véleményét. Mondjuk, eleve téves várható élettartamban gondolkodni olyan népeknél vagy korokban, ahol a csecsemő- és gyermekhalandóság magas. A várható élettartam statisztikai fogalma a fejlett nyugati világra lett kitalálva, ahol az emberek nagy többsége végigéli az életét. Az új statisztikai fogalom, a „halál leggyakoribb ideje” pontosan adja vissza az adott népességben a gyermekkoron sikeresen túljutott felnőttek élethosszát (Canudas-Romo 2010). Sok természeti nép adatait megvizsgálva a kutatók arra következtettek, hogy a ma természetes körülmények között élő természeti emberek nagyjából ugyanaddig élnek – 70-80 évig –, mint a közepesen fejlett országokban, például Magyarországon (Gurven és Kaplan 2007). Ugyanez vonatkozik az ókorra vagy az ipari forradalom körüli időszakra, amikor már volt hivatalos statisztika születésről és halálról (Ruggeri 2018).

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Playfair Display – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License

Roboto Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License