Összetörve

Botos Testvérek

2024

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Copyright © Botos Claudia, Botos István,

Szerkesztés: Kovács viktor

Korrektúra: Vörös Eszter

Krisztián. 1. fejezet

A tél gyorsan jött, az ősz utolsó hetében hívatlanul betoppant, lecsapott a városra. Az éjjeli fényekben jól látszott, amint kövér hópelyhek szállnak, keresik helyüket, hogy fehér takaróval borítsák Budapestet be.

A szegényes öltözetű kapucnis leszegett fejjel, átfagyva, cél nélkül rótta az utakat. Szinte fel sem pillantott. Takarta könnyes tekintetét. Nem vágyott rá, hogy ismerőssel találkozzon, hogy azt lássák rajta, mélyponton van.

– Férfiember nem sír!

Az apja mindig ezt mondta, ha kisgyermekként valamiért eltört nála a mécses. Megvetette az érzelmes fickókat.

– Buzi férgek!

Undorral az arcán mondta. Az apja szemében egy férfi vad, nincsenek könnyei, érzései, mindig ridegen szemlél, teszi a dolgát. Nem tudta, milyen is egy igazi apa-fia kapcsolat. Az örege mindig teherként nézett rá. Nyilvánvalóvá tette, nem elégedett vele, nem ilyen fiúra vágyott. Magába roskadva, sebzett lelkűen vált férfivá. Utat nem mutattak neki, jó tanácsokat, felkészítést az élet játszóterére sosem kapott, bizalmas apa-fiú beszélgetésekben nem volt része. Ez a különleges, szeretetteljes kapocs nem volt az élete része. Sőt! A viszonya az apjával évről évre rosszabbá vált.

Mikor már azt hinné az ember, ettől bizony nincs lejjebb, az lehetetlen, hogy ettől is rosszabb legyen valami, akkor a sors mindig megmutatja, tud fájdalmasabbat ütni. „Sebzett szívet hátrahagyva lépj túl rajta és élj, a fájdalom tesz erősebbé” – mondogatta mindig magának. Nem akart a padlón maradni, felállt és továbblépett. A mai csapás nagyot ütött, pedig már hozzászokhatott volna, de a legtürelmesebb embernél is eljön az a pont, amikor már nem bírja tovább és elege lesz. Megtelik dühvel, fájdalommal és csak azt ordítaná: ELÉG VOLT! Ő más volt. Horváth Krisztián inkább becsapta maga mögött az ajtót, és eltűnt az éjszaka fényében, hogy egyedül lézengve túltegye magát sérelmein.

Az apja már megint részeg volt, a sárga földig itta magát. Mindig is szabadszájú volt, kimondta, amit gondolt, de ha az italosüveg sokat táncolt a kezében, a végeredmény felejthetetlenre sikerült.

Megpuffadt, piros arcán színházi előadás játszódott le. Minden érzése, szíve leggonoszabb vágyai ott ültek eltorzult képén, a szavak pedig sokkal erősebben hagyták el mocskos száját. Gúnyos kacajok szakadtak ki belőle, melyekkel saját fiát alázta. Krisztián már megszokta, mégis fájt neki. Volt idő, mikor feltette magának a kérdéseket: „Miért? Mit követtem el, hogy ennyire gyűlöl?” Az eltelt évek alatt megtanulta, nem érdemes magát ostoroznia. Kisétálhat az ajtón és új életet kezdhet. Mégsem tette. Nem akarta ezt az önző lépést megtenni saját lelki békéje érdekében. Ha kilép az ajtón, egyedül hagyja a húgait a lelki elnyomásban. Ha eljön a kellő pillanat, mindkét lány kezét megfogja és maguk mögött hagyják a poklot. Csak idő kérdése. Keményen dolgozik, hogy eljöjjön a várt nap.

Csak a cél lebeg a szeme előtt. Mégis akadnak olyan nehéz időszakok, melyek a legerősebb léleknek is fájnak. Ilyenkor jólesik elmenekülni. Kizárni a világ zaját, hagyni, hogy a fájdalom átjárjon. Nem tagadhatjuk meg az érzéseinket, de vigyáznunk kell, ne győzzenek le minket.

Krisztián hosszú percek óta téblábolt a hideg éjszakában. Minden egyes megtett lépéssel érezte, amint lelke magába fogadta az újabb adag szenvedést. Még a legedzettebb szív is érez, az, amelyik folyton csak a kínt kapja. Az újabb korbácsütés felszakítja azokat a sebeket, még mélyebb károkat hagyva maga után.

A Teleki teret maga mögött hagyva zajos társaság ébresztette fel elmélkedéséből. Sokszor fordult meg errefelé álmatlan éjszakákon, kocogással ütötte el az időt. Nem csak a testét edzette, emlékeztette magát arra, mit is akar az élettől. Barátságtalan környéken nőtt fel. A nyolcadik kerület szívében, a Diószegi utcában cseperedve tárult elé egy sötét világ. Céltalan sorsok. Emberek, akik hagyták, hogy a szél minél messzebbre fújja őket. Bolyongó hajók, melyek kormányos nélkül próbálják túlélni az óceán erős sodrását. Tekintetek, melyekben ott van a feladás, emberek, akik semmiben nem látják a jót. Emberek, akik eggyé válnak a mocsokkal, bűnben élve keresik helyüket, másokat hibáztatva sorsukért. Krisztián apja is gyakran ezt tette, kifogásokat keresett boldogtalan életére.

– A cigányoknak ennyi jut, ez is legyen elég.

A család az élet legnagyobb ajándéka. A szülői szeretet védelmez, inspirál, naggyá tesz. Vannak azonban olyan szülők, akik gyermekeik legnagyobb ellenségei, megfosztják szárnyaiktól csemetéiket.

Képességeiket alábecsülik, elhitetik velük, mire lehetnek képesek ebben az életben.

– Mit akarsz te, fiam? Ha nem tűnt volna fel, cigány vagy! A te fajtád számára három lehetőség létezik: börtön, egyszerű szakma, ha pedig szerencsés vagy, a zene javíthat az életeden, persze ha csak férfi vagy. Az asszony szüljön gyereket.

Krisztián apja ezt az örökséget szánta három gyermekének. A két lánya sorsa nem izgatta. Csak Krisztiánnal harcolt. Fia volt a légy a levesében, amiért nem választotta az egyik utat, amit felkínált számára.

– Miért nem jó neked egy tisztességes szakma? A műhelyben bármikor lenne helyed. Fognál magadnak egy csendes nőt, és ennyi. Te nem fogod megváltoztatni a csillagok állását, ez már eldőlt!

Emlékeznie kellett, feltenni magának a kérdést: ki akar lenni az életben? Az éjjeli kiruccanások alkalmával elétárult az a világ, ahová nem akar tartozni. Az utcasarkokon megbújó drogdílerek, fiatal lányok, akik testüket árulják, miközben a stricik szemmel tartják őket, helyi bandák, akik bármit megtesznek, csak fizessen nekik az ember. Szinte mindegyik volt iskolatársa, akikkel még a téren rúgták a labdát vagy pingpongoztak, az utcán végezte, elmerülve a bűnözésben. Rájuk pillantva mindig tudta, milyenné nem fog válni soha. Hálás volt, amiért lábai a sötét helyszínre vezették.

Láthatta a társaságot, amelynek tagjai célok nélkül keresik helyüket, válnak értéktelen emberekké.

Nyolcan voltak, öt fiú és három lány. Kezükben italosüveg, teljesen fel voltak pörögve, tapintatlanul verték fel a környéket műsorukkal. Krisztián a túloldalról szemlélte őket, nézte a szemtelenül fiatal lányokat, akik a mihaszna bűnözőjelöltek mellett képesek tönkretenni életüket. Húgaira gondolt, nem akar nekik ilyen sorsot. Az ő felelőssége, hogy kivigye a lányokat ebből a világból, adjon nekik lehetőséget, hogy megtalálják az utat, amin járva kiteljesednek, erős, boldog és sikeres nőkké válnak, szakítanak azzal az elterjedt buta hagyománnyal, hogy a nő csak gyerekszülésre jó. Saját sérelmei már nem is számítottak, a testvéreire gondolt, és arra, mit akar az élettől.

Roland 2. fejezet

A Sárkány utcai autószerelő műhelyben minden nap ugyanolyan monoton hangulatban telt.

Mindig akadt munka, mindig volt bent valami csotrogány, amivel elszöszmötölhettek a szerelők.

A negyvenes éveiben járó Roland több mint húsz éve dolgozott ugyanabban a koszos, lepukkant műhelyben. Nem ez a hely volt az álma, de mi más lehetett volna? A gengszteréletet is választhatta volna, de félt a börtöntől. Az apja egyszerű cigány volt, írni, olvasni nem tudott, vidékről került fel a fővárosba, gyerekkora óta dolgozott, a sajátjainak szebb jövőt akart. Két fia közül a kisebbik, Roland kapta a szegényesebb lehetőségeket. Az apja mindig az idősebb fiút, Robit tartotta többre.

– A fiam művész! – hangzott folyamatosan a szájából. – Belőle még nagy ember lesz!

Roland sosem számított. Nem mutatott tehetséget semmiben, semmi olyanban, ami az apja szerint ér is valamit. Az iskola rosszul ment neki, küzdelmek árán tanult meg írni és olvasni. A számokkal egész jól boldogult, erre mégsem figyelt fel senki. Nagy teher, mikor a testvérünk árnyékában élünk. Mindig csak Robi, aki nagy dolgokra született, míg Roland… Hát, csak lesz majd belőle valami. Nem voltak álmai. Nem is akart ő semmit, hisz szentül elhitte apja minden egyes szavát.

– A cigány nem születik szerencsésnek. Igaz, vannak kivételek, mint a bátyád, de az olyanoknak, mint te meg én, börtön vagy szegényes sors jut.

A szegény élet tárt karokkal várta, de még így is többre vitte, mint az apja. Lett egy szakmája, munka mindig akad számára. Robival más volt a helyzet. Mindig is más volt. Gyerekkorukban is Robi kapta a jobb dolgokat, neki csak az olcsó jutott.

– Tudod, fiam, hiába mondják, hogy mind egyformák vagyunk, ez nem igaz! Nézd csak meg a fákat! Vannak, amiket eltüzelünk, míg másokból drága bútort készítenek a mesteremberek. Te sosem leszel olyan, mint Robi!

Az élet tanítását mindig két fia előtt mondogatta, hogy ezzel is érzékeltesse, különbség van köztük. Roland imádta a bátyját, de ez az érzés nem volt kölcsönös. A fivérek testvéri kapcsolata sosem volt erős. Felnőtt korukra olyanokká váltak, mint két idegen. Roland ennek ellenére imádta fivérét, csodálta mindazért, amit elért. Zongorista lett. Igaz, nem a konzervatóriumon végzett, de ki mondta, hogy csak akkor képes az ember valamit jól csinálni, ha papírja van róla? A tehetséghez nem szükséges papír, a kibontásához persze mindig jól jön a tanulás, a folyamatos fejlődni akarás. Ez az alázat nem volt meg Robiban. Büszke volt arra, hogy luxushajókon muzsikál, szép pénzt küld haza családjának.

A család. Bizony, a család. Robinak ebben is több szerencse jutott. A sógornője zenészcsaládból származott, szép és egészséges volt, nem úgy, mint az ő felesége. Roland neje mindig beteges volt, öt éve, hogy itt hagyta őt és a kölykeit. A testvére gyerekeit is többre tartotta, mint sajátjait.

Mindkettőjüknek három gyereket adott az isten. Robinak két fiút és egy lányt, Rolandnak egy fiút és két lányt. Robi srácai szép ruhákban jártak, pont úgy hordták fenn az orrukat, ahogy apjuk is. Ifjabb Robika szintén zongorázott, Kevin pufók tízéves volt, akit csak az érdekelt, mit kap enni, és ott volt még Evelin, aki gimnáziumot végzett. Ígéretesebbek. Roland Krisztiánja nem fejezte be az iskolát, léhűtő kis tróger, a lányok pedig csak lányok. Vivien tizenhat, gimnáziumba jár, Lili hétéves, nem sok vizet zavar. Roland nem tudott kikeveredni a gettóból, maradt a Diószegi utcában, Robi Zuglóra költözött az övéivel, takaros kis házba, a garázsban irigylésre méltó járgánnyal. Látszott a családon, hogy jól megy nekik. Roland vágyott testvére életére, ugyanakkor büszke is volt rá. Ritkán

találkoztak, olyankor Roland szíve megtelt örömmel és szeretettel, ragyogó szemekkel csodálta fivérét, Robi meg kihúzta magát és dicsekedett. Nem volt semmi testvéri az ő találkozásaikban.

Roland szokásos munkanapját töltötte az autószerelő műhelyben. Épp nem volt mit csinálnia, különben is, ő már olyan régóta a cég alkalmazottja, megengedhetett magának egy kis nyugit. A nyugi a pihenőszoba asztalát jelentette. Kedvenc időtöltését a szerencsejáték rejtelmeiben találta meg. Letelepedett az asztalhoz, kávé, cigi és a jó öreg tippmix újság. A rádió kellemesen szólt, munkatársak és cimborák beszélgetése, jóízű nevetések hangja töltötte meg a levegőt.

– Na, Rolikám, ma kire fogadunk?! Mondj nekem valami jó tippet! – Termetes figura helyezkedett el mellette, kezében egy jól megpakolt szendviccsel.

– Nem könnyű, barátom, nem könnyű. Túl sok a sérült. Nézd meg ezt a nyavalyás focit. Ez is sérült, az is sérült. Hát miből vannak ezek? Jönnének be ide dolgozni, akkor megtudnák, mi az élet!

A hájas munkatárs teli szájjal kacagott barátja véleményén. Roland gyűlölte a sportolókat.

Lenézte őket, számára nem volt munka, amit csináltak.

– Ez nem karrier! Jártál iskolába, mit dolgozol? – mondogatta sokszor a fiának. – Jönnének oda be hozzánk a műhelybe. Mi a fiúkkal a belünket is kidolgozzuk. Tudod te, milyen ezen a lábon állni egész nap? Honnan is tudnád… te is egy kis szarjankó vagy!

– Roland! – A beszélgetést egy másik munkatárs szakította félbe. – Itt a bátyád.

Roland egy szempillantás alatt jobb kedvre derült. Már hetek óta nem hallott szeretett fivéréről.

Azonnal felpattant, sebes léptekkel rohant, hogy találkozzon Robival. Testvére nem egyedül jött, nagyobbik fiát is magával hozta. Kavarogtak benne az érzelmek. Egyszerre volt büszke és irigy. Ő

soha nem lesz olyan pozícióban, fiával nem alkotnak jó párost.

– Drága bátyám! – üdvözölte szeretettel fivérét.

– Szerbusz, öcsém! – nyújtotta a kezét. – Megölelnélek, de a fiammal üzleti megbeszélésre megyünk innen, nem akarok olajos lenni. Erre jártunk, mondtam Robikának, gyere, lessük meg a nagybátyádat meg az unokatestvéredet. Hát Krisztián hol van? – Nyakát nyújtogatva kereste unokaöcsét. – Itt dolgozik, nem?

– Nem. – Roland gyűlölt a fiáról beszélni.

– Az nagy kár, pedig ez jó meló lenne neki.

– Túl jó! – szólalt meg ripacs hangon az eddig undorral nézelődő Robika. – Ért az a gyerek egyáltalán valamihez? Elég vékony, hogy cserélne kereket? – nevetett napszemüvege mögül.

– Ez már bizony igaz – értett egyet a fiával Robi.

– Mi újság veletek? – terelte el a témát családi életéről Roland.

– Jól vagyunk, nagyon jól. Látod ezt az új kocsit? A fiam magának vette a saját keresetéből.

– Szép! – jött a szűkszavú dicséret Roland szájából, miközben mélyen a gondolataiban fiát unokaöcséhez hasonlította. Méregette úgy, ahogy egész életében is tette. Legbelül az a kérdés ismétlődött benne: „az én fiam miért nem tudja ezt csinálni?”

– Szép? Csodálatos! – dicsekedett Robi. – Nem sokszor jönnek ide ilyen csodajárgánnyal, ugye,

testvérem? Na, de mesélj, mi van veletek?

– Semmi különös.

– Hát mégis, mit csinál a fiad?

– Ugyanazt, mint régen – felelete kelletlenül, miközben az ideg kezdett benne tanyát verni.

– Szóval álmokat kerget – nevetett. – Tudod, azért is jöttem, mert lenne számára egy remek ajánlatom. Robika már jár velem zenélni. Együtt dolgozom a fiammal, ez remek dolog. Na, de nem is ez a lényeg. A hajón a konyhára mindenes fiút keresnek. Egyből a kis Krisztiánra gondoltam. Remek lehetőség ez neki!

– Jól hangzik, tényleg, de tudod, hogy milyen az én fiam.

– Azért én beszélnék vele!

– Felesleges. Az a gyerek nem hallgat senkire. Valami baj van a fejében.

– Igazad lehet. Azért mondd csak el neki. Hátha. – Lekicsinylő pillantást vetett testvérére, majd folytatta. – Tudod nemsokára nagy mulatás lesz a családban. Evelinke férjhez megy.

– Gratulálok!

– Boldog vagyok! Leérettségizett és itt nincs megállás, folytatja tovább! Igaz, az apánk mindig azt mondta, a lányoknak nem való a tanulás, de a mai világban már mások a szabályok. Tanulni kell és kész! Jó gyerekeim vannak, szorgalmasak. Teszik, amit a társadalom megkövetel. Nincs okom szégyenkezni. Kívánhatna ennél többet egy apa?

– Örülök a szerencsédnek! – zárta le a témát egyszerűen Roland. Nem akart a saját életéről nyilatkozni, hisz ő nem tudott semmi olyannal dicsekedni, amit a legtöbben átélnek szülőként, legyen szó érettségiről vagy eljegyzésről.

– Na, jól van, mennünk kell! Csak megnéztük, hogy vagy.

– Adhatnál magadról gyakrabban életjelet.

– Majd hívlak. Már ne is haragudj meg, de én abba a romhalmazba be nem teszem a lábam, ahol te élsz! Majd sort kerítünk rá, mondjuk az ünnepek környékén és átjöttök a gyerekekkel. Aranka örülni fog nektek. Rég láttuk a lányokat. Itt van egy kis pénz. – Benyúlt a zsebébe és kétezer forintot nyomott Roland munkás kezébe. – Vegyél nekik egy kis csokit. Mondd meg, a nagybátyjuk küldi.

Robi megtette a már szokásává vált nagyképű látogatását testvérénél. Az ilyen látogatások csak pár percig tartottak, hatásuk mégis óriási volt.

Roland szomjazott. Miközben nézte, ahogy Robi elhajt, eltervezte, milyen piákkal fogja feldobni szánalmas kis életét. Az autó már majdnem eltűnt a látóköréből, amikor észrevette, hogy két hatalmas négykerekű hajt be a műhelybe. Torka összeszorult, ismerte a tulajt. Jónás Ernő, a kerület kiskirálya. Vele nem tanácsos összeakasztani az embernek a bajszát. Ernő volt a nyolcban az úr.

Uzsora, drog, prostitúció, védelmi pénzek, minden mocsok az ő irányítása alatt zajlott. A rendőrök a zsebében, azt tehetett, amit csak akart.

– Pompás! – Fogait összeszorítva nézte, ahogy a kocsik leparkolnak. – Ernővel lesz még szebb a napom!

Roland gyakran megfordult Ernő egyik klubjában, ahol illegális kártyapartikon hagyta ott szinte a gatyáját is. Sosem bírt felállni az asztaltól, Ernő pedig hónapok óta hitelezett neki.

A kocsik ajtajai kivágódtak. Ernő a kísérete nélkül egy lépést sem tett, nagydarab, izmos és hájas férfiak gyűrűjében, széles vigyorral az arcán közelített Roland felé.

– Drága barátom! – Jókedvűnek tűnt, ez adott némi reményt Rolandnak.

– Mi járatban, Ernő? Még van pár napom a törlesztésig… – Ami már kezdett kimenni a fejéből, most még azon is idegeskedhet, honnan a fenéből szedi elő azt a sok pénzt, amivel tartozik.

– Nyugalom! – fojtotta a szót a megszeppent Rolandba. – A pénz várhat!

– Talán gond van az autókkal?

– Nézzétek, fiúk! – Magabiztos képén egyre nagyobb lett a mosoly. – Milyen kis kíváncsi. Nos, barátom, nem szeretem a mellébeszélést, térjünk a lényegre. A fiad miatt vagyok itt.

– Krisztián!? Mit tett az az Isten átka!? – Elvörösödött a dühtől, ugyanakkor nem tudta elképzelni, hogy az ő unalmas fiacskája mit tehetett, amiért a kerület betyárja róla akar beszélni.

– Átka? – Meglepetten kérdezett vissza. – Szóval így tekintesz rá? Ám legyen!

– Ne haragudj, de nem értelek.

– Én a fiadat nem átoknak látom. Inkább ajándéknak. – Látta Roland szemében az értetlenséget. –

Tudod, hogy rajongok a kemény, férfias játékokért. Egy ideje szemmel tartom a fiadat. Hozzám is eljutott a híre, milyen ígéretes bunyós, így hát meggyőződtem róla.